Джейн Ан Кренц
Златният шанс

Превод от английски: Константин Колев, 1998

chitanka.info

Първа глава

Някъде дълбоко в себе си Никодимъс Лайтфут разбираше и уважаваше малките градчета и хората, живеещи в тях. Но не изпитваше носталгия, нито пък вярваше в мита, че американските добродетели и начинът на мислене са съхранени именно в малките градчета. Дори не ги харесваше — особено фермерските, и то през лятото — там беше горещо и всичко ставаше твърде бавно. Навярно всеки хлапак, едва-що завършил местната гимназия, отчаяно бързаше да напусне родното си място възможно най-скоро и Ник напълно разбираше това бързане.

Мисълта, че интуитивните му познания за градчета като Холоуей, щат Вашингтон, са генетично заложени в него, го плашеше. Само едно поколение делеше Ник от перспективата да работи като кравар или да кара комбайн. Той го знаеше и се беше примирил с това. Така бе превъзмогнал комплексите си, докато другите от семействата Лайтфут и Кесълтън все още се мъчеха да забравят колко здраво са свързани с градчета като това в Източен Вашингтон.

Ник отпи от бирата си и се намести по-удобно. Беше се облегнал о ствола на едно старо ябълково дърво, чиито клони бяха надвиснали над по-голямата част от двора пред малката, обшита с дъски бяла къща. Тревата в двора беше доста кафеникава, а през август щеше да е увехнала съвсем.

Седеше под сянката на дървото вече почти час. Бирата беше топла, улицата с малките кокетни къщички беше пуста и той започваше да скучае. Но трябваше да свърши тази работа, а и го биваше в чакането.

Чу далечна глъчка и се извърна, тъкмо за да види как две източени момчета профучават по улицата с олющените си скейтбордове. След тях с увиснали езици подтичваха верните им кучета. В жегата на късния юни момчетата изглеждаха някак отнесени — така, както само децата на тази възраст можеха да бъдат. Ник ги проследи с поглед, докато изчезнаха зад завоя, и довърши бирата си.

Никой от живеещите наоколо не дойде да го попита какво прави там, седнал под сянката на ябълката, макар че беше забелязал как се помръдват няколко пердета по прозорците на отсрещните къщи.

Преди време двама тийнейджъри се бяха приближили до неговото порше и направо го бяха изпили с очи. Единият бе събрал куража да го попита дали той е собственикът. Ник бе потвърдил, дори им бе хвърлил ключовете и хлапетата, разполагайки се на предните седалки, мигновено бяха потънали в мечти. Накрая, когато една жена с накъдрена коса им бе махнала с ръка да се прибират вкъщи, си бяха тръгнали с голяма неохота. Това беше и единственият контакт на Ник със съседите на госпожица Филаделфия Фокс[1].

Тъкмо започваше да се чуди дали тя изобщо възнамерява да се завърне в обиталището си, когато пронизителният вой на двигател, характерен за малките автомобили, го накара да насочи поглед към улицата. От завоя с голяма скорост излезе миниатюрна яркочервена кола и като разлютена оса, която с непогрешимия си инстинкт открива незащитената от дрехи кожа, се стрелна покрай един очукан пикап и се насочи към празното място точно зад поршето. Очевидно жената зад волана разбра, че няма да може да вкара колата там от такъв ъгъл, защото форсирайки двигателя, направи няколко безуспешни маневри напред-назад и най-после се отказа.

Дъхът на Ник спря, когато „осата“ се изтегли и застана успоредно на поршето, така че да влезе на заден ход. Поршето се отърва без драскотина, но Ник имаше впечатлението, че малкият автомобил не иска да се примири с неуспеха. Чак сега той се досети, че неговата собственичка е Филаделфия Фокс. Наблюдаваше я как гаси двигателя и как излиза от купето с два хартиени плика, които бяха така препълнени с продукти, че й пречеха да се движи. Първото му впечатление беше, че пред него е самата енергичност. Жестовете й бяха бързи, отсечени, импулсивни. Веднага разбра, че тя е жена, която не чака нещата да станат на подходящото място в подходящия момент, а сама диктува събитията.

След трите дълги години, които бе прекарал далеч от семейството си, ето кой държеше билета му за вкъщи. Не знаеше дали да се страхува или да се радва. Не беше сигурен как трябва да подходи към Филаделфия Фокс, но ако правилно разиграеше картите си, може би щеше да успее да я използва за това, което искаше. Нямаше кой знае какъв избор. Трябваше да реши — или Фила Фокс, или нищо. Никаква друга възможност не съществуваше, а времето неумолимо течеше. Всъщност, въпросът беше дали наистина иска да се завърне у дома. Макар и да си казваше, че все още се колебае, Ник чувстваше, че сърцето му вече е решило. Не би дошъл в жегата и скуката на Холоуей, ако не знаеше какво иска.

На лицето му се появи бледа усмивка, докато наблюдаваше как Филаделфия се опитва да извади ключовете си, без да изпусне пликовете. От това разстояние тя не изглеждаше достатъчно силна, нито толкова красива, за да може да раздели семействата, но все пак ставаше ясно, че „троянският“ кон може да е облечен и с розови джинси и риза на оранжеви, зелени и черни шарки. Името напълно й подхождаше. Имаше нещо потайно в нея, нещо предизвикателно, което подсказваше, че е колкото чувствена, толкова и нежна. Лицето й беше източено, а очите — големи, леко раздалечени, много наблюдателни и тревожни.

Не беше висока — може би около метър и шестдесет — стройна, с малки вирнати гърди и тънка талия. Светлокестенявата й коса беше подстригана така, че да й подчертава лицето. Ник бе научил, че е двадесет и шестгодишна, неомъжена. Това, както и фактът, че бе имала тесни връзки с Криси Мастърс, беше всичко, което знаеше за нея. В съзнанието му изплува разговорът, който бе провел, с Елинор Кесълтън по телефона вчера сутринта: „Тя е голям проблем, Ник. Ужасен проблем.“ „Да, възможно е. Само че не е мой проблем.“ „Не е така и ти знаеш това, скъпи. Тя е сериозна заплаха за семействата, а ти също си един от нас. Това, което се случи преди три години, не променя нещата и аз дълбоко съм убедена, че и ти го разбираш.“ „Елинор, съвсем не ме интересува какво става със семействата.“ „Изобщо не ти вярвам, скъпи. Ти си Лайтфут! Никога не би се отказал от наследството си, ако трябва да си кажем истината. Върви и говори с нея, Ник. Все някой трябва да я постави на мястото й!“ „Изпрати Дарън. Той поне притежава чар, ако не си забравила.“ „Хилъри и Дарън се опитаха да се срещнат с нея. Тя не пожелала да говори и с двамата. Изчаква и търси начин да обърне ситуацията в своя полза. Абсолютно съм сигурна. Какво друго можеш да очакваш от една малка мръсница. Тя е също като онази Мастърс, която ни се натресе миналата есен. Всичко започна заради нея — противна жалка уличница! Ако не беше тя…“ „А защо мислиш, че… ъъъ… въпросната малка мръсница ще говори с мен?“ „Ти ще намериш как да се оправиш с нея, скъпи. Знам, че ще успееш. Имам ти пълно доверие. Ти си един от нас, скъпи. Просто трябва да направиш нещо по въпроса с Филаделфия Фокс!“ „Ще си помисля, Елинор.“ „Знам, че няма да ни разочароваш. Семейството е наистина семейство, само когато всеки прави това, което е обещал, нали?“

Ник с неохота бе открил, че Елинор е права. Когато всеки прави това, което е обещал, семейството наистина бе семейство. Така че, беше тук, седеше под ябълковото дърво и прехвърляше в главата си възможните начини за въздействие върху „малката мръсница“.

Филаделфия Фокс мина точно зад него, като се изкачи по пътеката към малката бяла къща. Мрежата против насекоми пред входната врата изтрака, когато тя рязко я отвори и задържа с крак, за да вкара ключа в бравата. Хартиените пликове едва не паднаха от ръцете й.

Ник бавно се изправи. Свали очилата си и потривайки червената резка на носа си, тръгна към нея по напуканата пътека.

Старата брава явно заяждаше, защото ключът не искаше да се превърти. Пликовете се клатеха застрашително. Мрежата се изплъзна от крака й и Ник чу как Фила изруга тихо, докато се мъчеше отново да я отмести. Ник си сложи очилата и си отбеляза със задоволство, че госпожица Фокс правеше всичко по бързия и по-труден начин. Тя беше от жените, които щом веднъж си наумят нещо, правят всичко възможно, за да постигнат целта си — импулсивна, пламенна, напориста жена. Това възбуждащо откритие го развълнува. Не се срещаха всеки ден импулсивни, пламенни, напористи малки мръсници.

Запита се дали тази Фокс някога се е любила при сто километра в час, както явно вършеше всичко друго. После прогони тази порочна мисъл и намести очилата си. Не беше човек, който би позволил подобни въпроси да попречат на работата му. Освен това, Филаделфия Фокс не беше негов тип или поне така смяташе той. От друга страна, може би не трябваше да се обвинява за мимолетното си фантазиране. Все пак, никога не бе го правил при сто километра в час, а това му се струваше доста предизвикателно. Сигурно и защото дяволски много време бе минало от последния път, когато се бе любил с жена.

Приближи се съвсем близо до Фила, която все още се бореше с ключалката.

— Мога ли да ви помогна, като подържа тези пакети?

Допускаше, че ще я стресне, но не очакваше чак такава реакция. Когато тя се извъртя рязко към него, лицето й беше сковано от страх, а в големите й очи се четеше ужас. Изтърва пликовете. Ник успя някак да хване единия, но другият падна на стъпалата и от него се разпиляха хляб, консерва от риба тон и връзка моркови.

— Кой, по дяволите, сте вие?! — изплашено извиси глас Филаделфия Фокс.

— Никодимъс Лайтфут.

Страхът от лицето й изчезна и по него се изписа облекчение, а след това — отвращение. Тя погледна навъсено към разпилените продукти и отново вдигна глава, присвивайки очи.

— Значи, вие сте Лайтфут. Чудех се какво ли представляват. Дали Кесълтънови изглеждат по-добре? Би трябвало, иначе Криси нямаше да им подхожда.

Фила се наведе и започна да събира продуктите.

— Кесълтънови са красиви и чаровни. Лайтфутови са умни. Това е едно взаимноизгодно партньорство.

Ник вдигна рибената консерва и започна да развърта ключа. Разклати го леко, след секунда бравата изщрака и вратата се отвори.

— Странно — произнесе Филаделфия Фокс с ледено изражение и се втренчи в зейналата врата. — Същото си казвахме и ние с Криси — че тя е красива, а аз — умна. Мислехме, че и за нас това ще бъде едно взаимноизгодно партньорство, но не стана така. Предполагам, че сега искате да влезете и да започнете да ме изнудвате. Или може би греша?

Ник гледаше замислен светлия, пълен с цветя интериор на малката къща. На лъскавия дървен под бяха постлани няколко червено-черни килимчета, а стените бяха боядисани в крещящо жълто. Диванът беше червен — също като малката кола отвън. Всички цветове бяха ярки и така се съчетаваха, че придаваха на помещението весел и гостоприемен вид. Очевидно, разбирането на госпожица Фокс за оформлението на интериора се доближаваше до стила й на обличане.

Той се усмихна.

— Да, много бих искал да вляза и да говоря с вас.

— Ами, хайде тогава — измърмори Филаделфия, като мина покрай него. — Най-добре е да приключим с това. Имам малко чай с лед в хладилника.

„Звучи чудесно“ — каза си Ник доволен и се усмихна отново, докато тя го въвеждаше в къщата.

Това, което чувстваше Фила, можеше да се обобщи с една дума. Всъщност — с няколко. Когато тръшна продуктите на кухненския плот и се запъти към хладилника, тя осъзна, че първата дума е безизходица, а втората — стрес. Разбира се, баба й не би се изразила толкова модерно, но затова пък точно: „Престани да се самосъжаляваш! Бедата е там, моето момиче, че ти твърде дълго се занимаваше със собствените си чувства. Време е да започнеш да се справяш сама. Стегни се, дете! Давай по-смело! Ако ти не се опиташ да оправиш света, тогава кой?“

Матилда Фокс приемаше всичко като предизвикателство. Както самата тя често твърдеше, само възможността да подобри този объркан свят беше нещо, което си струваше да стане нейна единствена цел в живота. Синът й Алън, бащата на Фила, бе следвал пътя на майка си. Той ревностно бе държал на принципите си и съответно се бе оженил за Линда — още една непоправима идеалистка. Двамата навярно бяха имали и други страсти, освен политическите, защото между другото бяха създали и Фила.

Филаделфия не помнеше родителите си. Бяха починали, когато тя бе била много малка. Имаше една тяхна фотография с избледнели цветове, на която те стояха до някакъв джип, облечени в джинси и изтъркани ризи. Зад тях се виждаха няколко бараки, мътна река и стена от гъсти шубраци, Фила я държеше в портмонето си заедно със снимките на Криси Мастърс и на баба си. Макар че нямаше ясен спомен за тях, бе наследила от родителите си нещо повече от големите си очи и светлокестенявата коса. Те бяха й оставили собствената си философия за живота, която Матилда Фокс на свой ред бе доразвила у нея. Още от люлката Фила беше захранена със солидна доза недоверие към официалната власт и консервативните десни организации. Това беше независима, определено либерална философия. Някой дори би я нарекъл радикална, философия, която може да съществува, само ако намира предизвикателства. По-късно Фила трудно бе започнала да намира нови предизвикателства. Всичко й се струваше все по-безинтересно. Сега вече знаеше, че родителите и баба й не са били прави. Човек не би могъл сам да оправи света, а можеше само да пострада, ако се опиташе да постави всичко на мястото му. Не беше лесно да поддържаш семейната традиция, когато го нямаше семейството, за да те подкрепя. Беше правила точно това години наред, но сега вече искаше да излезе от играта. От друга страна, житейската философия на Криси Мастърс постепенно бе започнала да й допада. Състоеше се от три думи: „Винаги търси най-доброто.“ Само че сега Криси също бе мъртва. Голямата разлика се състоеше в това, че нейните родители бяха загинали млади за кауза, в която са вярвали, и с която са били изцяло ангажирани. Матилда Фокс бе починала на осемдесет и две години на бюрото си, работейки върху поредната статия за едно от многото крайно леви вестничета, които публикуваха писанията й. А Криси Мастърс бе намерила смъртта си едва двадесет и шестгодишна зад волана на колата си. Бе излетяла от вашингтонското крайбрежно шосе и бе паднала в едно дълбоко дефиле. Епитафията й можеше да бъде само една: „Все още ли се забавлявам?“

Фила пусна кубчета лед в две високи чаши и наля студения чай. Не че смяташе за толкова необходимо да се държи любезно с един Лайтфут, особено с такъв едър екземпляр като онзи оттатък, но пък беше нелепо да пие чай, без поне да му предложи и на него. Освен това, навън беше твърде горещо, а въпросният Лайтфут изглежда бе прекарал доста време под ябълката отпред. Вдигна подноса с чашите и тръгна към всекидневната. Когато си припомни колко близо бе застанал до нея, без изобщо да го усети, я обля вълна от закъснял страх. „Ето как може да стане! — помисли си разтревожена. — Без предупреждение, без предчувствие за опасност, без нищо. Някой ден просто ще се обърна назад и ще видя, че съм попаднала в много опасна ситуация.“ Когато поставяше подноса на стъклената масичка, си наложи да бъде спокойна. Започна изпод вежди да изучава неканения си гост, седнал на яркочервеното канапе. Беше едър и мургав. Това я настрои още по-враждебно, защото не харесваше такива мъже.

Никодимъс Лайтфут се пресегна към изпотената чаша.

— Благодаря за чая. През последния час трябваше да се задоволя само с една топла бира.

Вибрациите на гласа му оставиха някаква далечна и неясна тревога във всяко нейно нервно окончание. Искаше й се да вярва, че си въобразява, но досега винаги бе разчитала на инстинктите си и не можеше да пренебрегне факта, че нещо в тембъра му я накара да се почувства неспокойна.

Седна на един стол с жълта тапицерия и взе чашата си.

— Никой не ви е карал цял час да чакате пред къщата ми, Никодимъс Лайтфут.

— Наричайте ме Ник.

Тя не му отговори веднага. Погледът й пробяга по позлатения му часовник, по тъмносинята риза и по тесните изтъркани джинси. Джинсите изглежда бяха обикновени „Ливайс“, но ризата сигурно струваше стотачка, че и повече. Явно този тип мъже носеха стодоларовите си ризи със стари джинси.

— От къде на къде трябва да ви наричам Ник?

Ник Лайтфут пропусна думите й край ушите си и на свой ред започна да я изучава. В настъпилата тишина се чуваше само жуженето на климатика, монтиран на прозореца.

— С вас няма да ми е лесно, нали? — наруши най-после мълчанието той.

— В това съм много добра. Имам голям опит.

Погледът му се спря на масичката, където бяха разхвърляни няколко туристически диплянки.

— Ще пътувате ли?

— Още го обмислям.

Ник започна да ги прелиства. На едната имаше безкрайни плажове, а на другата — снимки от Дисниленд.

— Калифорния?

— Криси казваше, че ще е добре за мен да отида в Южна Калифорния. Винаги е твърдяла, че трябва да вкуся от живота на високи обороти.

Отново настъпи неколкоминутна пауза, Фила го наблюдаваше крадешком. Светлосивите му очи излъчваха хлад и сякаш постоянно търсеха нова плячка. Тънките му устни, острият агресивен нос и изпъкналите скули й напомняха за голям звяр. В косата му проблясваха сребърни нишки. Предположи, че е някъде около тридесет и петте. Конструкцията на раменете му говореше за някаква неосъзната грубост. Тялото му беше стегнато и силно. Сигурно походката му беше плавна и дебнеща — походка, която лесно поглъща разстоянията. Вероятно би могъл цял ден да преследва жертвата си, ако е необходимо, и пак да има достатъчно сили да я убие в края на лова.

— Не сте точно такава, каквато си ви представях — отвърна най-после Ник, вдигайки поглед от диплянките.

— А какво очаквахте?

— Не знам. Просто не сте такава.

— Наскоро имах няколко телефонни разговора с жена на име Хилъри Лайтфут, която през повечето време звучеше така, като че ли препускаше насам-натам в английски костюм за езда. Също и с мъж на име Дарън Кесълтън, който сякаш произнасяше предизборна реч. Вие как се вписвате в сценария, господин Лайтфут? Криси никога не ми е говорила за вас. Честно казано, приличате на грамада наемни мускули.

— Никога не съм срещал Криси Мастърс. Преди три години се преместих от Вашингтон в Калифорния.

— Как ме открихте?

— Не беше трудно. Обадих се тук-там. Вашата бивша шефка ми даде адреса ви.

— Телма ви е съобщила къде съм?! — остро попита Фила.

— Да.

— Какво й направихте, за да ви го съобщи?

— Нищо не съм й направил. Само поговорих с нея.

— Обзалагам се, че не е така. Казвате го прекалено естествено, а това не е по вкуса ми!

— Нямах представа за вашия вкус.

— Вие сте свикнал, хората да ви отговарят, като ги питате, нали?

— А защо пък тя да не се съгласи да ми сътрудничи? — върна й въпроса Ник, като си придаде възможно най-невинното изражение.

— Бях я помолила да не дава адреса ми.

— Спомена ми нещо от рода, че сте искала да държите репортерите настрана, но щом разбра, че нямам намерение да вземам интервю от вас, сама ми го даде.

— Упражнил сте натиск и тя се е изплашила — въздъхна Фила. — Та вие сте мускулите на тези семейства! Горката Телма! Опитва се, но не може да се съпротивлява, когато я притискат. Твърде дълго е била в бюрократичната система.

Ник вдигна иронично вежди.

— Да разбирам ли, че вие сте по-добра в съпротивляването?

— Аз съм професионалистка. И ще ви спестя доста време, като ви кажа, че нищо не можете да сторите, за да ме убедите да променя решението си. Нямам никакво намерение да продавам акциите на „Кесълтън и Лайтфут“, които ми остави Криси. За нищо на света, независимо какво ще ми предложите. Трябва сериозно да обмисля всичко около тези акции. Може да възникнат някои въпроси, на които бих искала да получа отговор.

Той кимна, без да е обезпокоен или учуден. Изглеждаше подозрително спокоен.

— Какви въпроси имате?

Фила се поколеба. Истината бе, че в действителност нямаше никакви въпроси. Поне засега. До този момент не бе била в състояние да обмисли трезво всичко и да разбере каквото и да било. Все още се опитваше да преодолее кошмара, който напоследък бе преживяла. Първо — съдебният процес, проточил се със седмици, после — и шокът от смъртта на Криси. Би могла да издържи процеса, ако трябваше да се занимава само с него, но известието за гибелта на Криси й бе дошло твърде много, за да го понесе.

„Красивата, самонадеяна, жизнена Криси и обетът й да вземе всичко, което й се полага!“ Нощта на клетвата изникна отчетливо в съзнанието на Фила. Тогава тя за първи път в живота си бе пила алкохол в голямо количество. Криси бе успяла да убеди продавача в един денонощен магазин да им продаде бутилка евтино вино. Криси можеше да убеди всекиго във всичко — това бе едно от уменията й да оцелява. Тя и Фила бяха отишли в малкия градски парк край реката и зад дамските тоалетни бяха изпили до капка забраненото за тийнейджъри питие. После Криси бе изложила плановете си за бъдещето: „Има едни хора, които много са ми задължени, Фила. Аз ще ги открия и ще ги накарам да признаят онова, което ми се полага. Не се безпокой. Когато започна, ще те включа в битката. Ти и аз сме като сестри, нали? Като от едно семейство. Семейство, в което всички се държат здраво един за друг.“

Криси наистина бе намерила хората, които смяташе, че имат задължения към нея, и когато се бе опитала да ги накара да я приемат, бе открила какво на практика означава всички в семейството да се държат здраво един за друг. Те бяха издигнали здрава стена пред нея и претенциите й за роднинство.

— Все още не знам дали съм готова да задавам въпроси — отговори най-сетне Филаделфия Фокс. — Мисля да почакам и да ги задам през август, когато се провежда годишното събрание на акционерите на „Кесълтън и Лайтфут“.

— Акционерите на фирмата са едно семейство.

— Вече не — усмихна се тя.

Ник също се засмя.

— Задават се неприятности, а?

— Още не съм сигурна. Може би. Все пак, Криси го заслужава, не мислите ли? Тя обичаше да създава неприятности. Така си отмъщаваше на света. Малко главоболия заради нея — това би й харесало.

— Защо Криси Мастърс е толкова важна за вас? Какво ви свързваше?

— Във всеки случай, не роднинство или брак — връзки, които може би са единствените, които разбирате.

— Също и приятелството. Криси приятелка ли ви беше?

— Тя ми беше нещо повече от приятелка, дори повече от сестра.

Той я изгледа с недоверие.

— Никога не съм я срещал, но съм слушал доста за нея. Доколкото знам, вие двете сте твърде различни.

— Което само показва колко малко знаете за Криси или за мен.

— Готов съм да науча повече.

Думите му я накараха да се замисли. Не й харесваше посоката, която вземаше разговорът им.

— По-различен сте от другите, с които беседвах по телефона.

— И кое ми е различното?

— Вие сте по-умен. И по-опасен. Мислите, преди да изберете тактиката си — предпазливо рече Фила.

Винаги се осланяше на инстинкта си, когато преценяваше хората, и рядко грешеше. И тя като Криси си беше изработила умения за оцеляване, но тъй като не притежаваше необходимата външност, те бяха от друго естество.

— Комплимент ли ми правите?

— Не. Просто това е истината. Кажете, кого биха изпратили „Лайтфут и Кесълтън“, ако вие се провалите и не успеете да ме принудите да се разделя с акциите?

— Първо, ще направя всичко възможно да не се провалям.

— Сигурно в тази област нямате грешка — саркастично подхвърли Фила, макар да подозираше какъв ще е отговорът.

— Не е съвсем така. Понякога съм губил доста безславно.

— И кога ви се случи за последен път?

— Преди три години.

Откровеността му я изненада и тя смени тона.

— Какво стана?

Ник се усмихна.

— И двамата знаем, че това, което ми се случи преди три години, няма никакво значение. По-добре да се занимаем със сегашния проблем.

Тя сви рамене.

— Ако искате, занимавайте се. Аз предпочитам нещо по-приятно.

Ник отново разгледа диплянките, разхвърляни по масичката.

— Сигурна ли сте, че искате да отидете в Калифорния?

— Така мисля. Имам нужда да се махна оттук, а и това би било един вид пътуване в памет на Криси. Тя обожаваше Южна Калифорния. И двете сме родени и отраснали в щата Вашингтон, но Криси винаги е твърдяла, че Калифорния била нейният истински дом. След като завърши гимназията, отиде там, за да работи като модел. Изглежда ми уместно да прекарам в Калифорния известно време. Криси би искала да се позабавлявам.

— Сама?

Фила разкри белите си зъби в широка усмивка.

— Да, сама.

Той замълча за момент, колкото да осмисли казаното от нея, и веднага превключи на единствената тема, която наистина го вълнуваше.

— Докрай ли смятате да се борите с „Лайтфут и Кесълтън“ или думата „съдействие“ е все пак част от вашия речник?

— Да, част е, но я използвам, само когато аз поискам.

— А ще поискате ли да ми съдействате, като продадете обратно акциите на семействата?

— Не, не мисля.

— Дори, ако става дума за страшно много пари?

— Точно сега парите не ме интересуват!

Ник кимна, сякаш Фила само беше потвърдила това, което той вече знаеше.

— Да… Ами добре тогава. Това решава всичко.

Тя веднага почувства смътна тревога.

— Какво решава това?

— Аз си свърших работата. Помолиха ме да ви повлияя за акциите. Направих го и се убедих, че сте непреклонна и няма да съдействате на семействата. Ще съобщя за провала си и ще сложа точка на всичко.

Фила не можеше да повярва на ушите си.

— Казахте, че ще направите всичко възможно, за да не се провалите…

— Това беше най-добрият ми опит.

Тя стана още по-тревожна.

— Не отговорихте на въпроса ми кой ще е следващият, когото ще изпратят?

— Не знам какво ще направят. Това си е техен проблем.

Фила остави чашата си на масичката и го погледна право в очите.

— И с това вашето задължение приключва?

Ник сви рамене.

— Не смятам, че ми оставихте кой знае каква възможност. Показахте ми съвсем ясно, че не желаете и дума да става за акциите.

— Май не сте от хората, които се предават толкова лесно.

Очите му се разшириха.

— Откъде знаете какъв съм?

— Няма значение. Просто го знам. Не играете ролята си много умело.

— Разочарована ли сте?

— Не, но съм много любопитна да разбера какво ще направите сега.

— Даа…

По устните му отново пробяга усмивка.

— Обзалагам се, че наистина сте любопитна. На мен също ми е интересно какво вие възнамерявате да направите. Предполагам, че и двамата все някога ще разберем това, нали? Ще чакам да чуя какво сте успяла да им погодите, Фила. Сигурно ще е страшно интересно на годишното събрание. Жалко, че няма да мога да ви видя в действие.

— Защо няма да можете да присъствате там? Вие сте Лайтфут. Не сте ли акционер?

— Все още пазя акциите, които са ми били дадени, когато съм се родил, а също и тези, които наследих от майка си, но те далеч не стигат, за да мога да упражнявам някакъв контрол. Както и да е. Напоследък изобщо не съм се интересувал от тях. Преди три години преотстъпих на баща си правото на глас.

— Защо?

— Дълга история. Нека кажем, че просто вече не се интересувах от „Кесълтън и Лайтфут“. По онова време имах да оправям доста неща в живота си.

Фила забарабани нервно с нокти по облегалката на стола си. В главата й се въртяха няколко варианта, които досега не беше обмисляла. Криси никога не й бе споменавала за този член на фамилията. Може би защото по някакви причини е бил изолиран от семействата. Той действително бе загатнал нещо подобно, споменавайки, че не участвал в годишните събрания. Ставаше интересно. „Ако това наистина е вярно, той може би ще се окаже много полезен“ — рече си мислено тя.

— Щом вече нямате интереси в „Кесълтън и Лайтфут“, с какво се занимавате тогава?

Фила зададе въпроса директно и веднага разбра, че бе допуснала грешка. Последното нещо, което трябваше да направи, бе да му покаже, че се интересува от него. Би трябвало да бъде по-предпазлива, но вече не можеше да върне думите си назад.

Ник изглежда не обърна внимание на нетактичността й.

— Имам си собствен бизнес в Санта Барбара — „Лайтфут — консултантски услуги“. Приех да се срещна с вас, за да направя услуга на семействата, но истината е, че не ми пука колко неприятности създавате на „Кесълтън и Лайтфут“. Забавлявайте се, Фила!

След тези думи Ник би трябвало да стане и да си отиде, само че той дори не понечи да се надигне от канапето.

— Какви консултации давате в „Лайтфут — консултантски услуги“? — попита тя.

Ник я погледна с непроницаемо лице.

— Предоставяме съвети и информация на фирми, които искат да пробият на задокеанските пазари. Много компании ламтят за парче от световната баница, но си нямат ни най-малка представа как се прави бизнес в Европа или в страните от Тихоокеанския басейн.

— А вие имате ли?

— Донякъде.

— Щяхте ли и сега да работите в семейната фирма, ако не бяхте направил гаф преди три години?

— Това преди три години не беше точно гаф.

— Казахте, че доста безславно сте се провалил.

— По-скоро беше нещо като семеен скандал. Но да отговоря на въпроса ви — да, ако събитията не бяха се развили така, вероятно все още щях да съм във фирмата. По-точно, още щях да я ръководя.

Фила направи гримаса.

— Вие сте я ръководил?

— Казано иначе, бях назначен за неин главен изпълнителен директор една година преди да напусна.

— Но това е абсурдно! Защо ще напускате, при положение, че току-що сте назначен за главен изпълнителен директор? За да отидете в Калифорния? И защо правите някому услуга, като се свързвате с мен? За какво изобщо е всичко това?

Очите му се озариха от лека, почти неуловима, светлина.

— Обясних ви за какво е всичко това, госпожице Фокс. Аз вече не съм в семейната фирма. Обади ми се една жена, свързана с „Кесълтън и Лайтфут“, която все още говори с мен понякога, и аз се съгласих да се срещна с вас, за да й направя услуга. Казах ви — край на услугата.

— И това вече не ви засяга?

— Да.

Нещо не се връзваше.

— Не ви вярвам…

— Ваше право е, Фила. Ще вечеряте ли с мен?

Трябваше й повече от минута, за да проумее думите му. Погледна го объркано, имайки усещането, че буквално е зяпнала от изненада.

— Моля!?

— Чухте ме добре. Твърде късно стана, за да тръгвам за Калифорния. Възнамерявам да прекарам нощта тук. Просто си помислих, че бихме могли да вечеряме заедно. Пък и, дявол да го вземе, в Холоуей не познавам никого, освен вас. Ако нямате други планове за вечерта…

Тя бавно поклати глава.

— Не мога да повярвам!

— Какво не можете да повярвате?

— Не смятате да ме сваляте, за да си върнете тези акции, нали? Искам да кажа, това би било толкова банално, старомодно и долнопробно. А също и безполезно.

Ник не й отговори веднага. Докато обмисляше думите си, се загледа в бръшляна, който сякаш извираше от червената саксия на съседната маса. Когато Фила отново срещна погледа му, студеният блясък в него не й хареса. Остана с впечатлението, че е взел важно решение.

— Госпожице Фокс — със смущаваща официалност произнесе той. — Просто за сведение бих искал да знаете, че ако се опитам да ви сваля, ще го направя, само защото съм пожелал да се любя с вас, а не защото съм искал да сложа ръка на тези акции.

Фила се втренчи в него с присвити очи, като се мъчеше да „смели“ изявлението му. Досега си бе внушавала, че знае точно какво да очаква от всеки един представител на богатите и силни фамилии Лайтфут и Кесълтън. Но Никодимъс Лайтфут отказваше да се впише в нейните очаквания. Това го правеше още по-опасен.

И все пак, тя не можеше да пренебрегне мисълта, че това го правеше и по-полезен.

— Ако вечерям с вас, ще ми разкриете ли нещо от пикантните семейни тайни?

— Вероятно не.

— Тогава какъв смисъл има?

— Смисълът е, че никой от нас няма да е принуден да яде сам.

— Мен не ме бърка да ям сама. Често ми се случва.

— Знаете ли, госпожице Фокс, това не ме учудва. Аз също твърде често ям сам. Твърде често.

Ник се изправи.

— Ще ви взема в шест. Тъй като сигурно добре познавате тукашните заведения, ще ви помоля вие да направите резервацията.

Отвори външната врата и излезе, без да погледне назад.

За Фила това беше още един сигнал за опасност. Малката подробност, че той не се бе обърнал, беше многозначителна. Всеки друг мъж не би се въздържал поне от един бегъл поглед през рамо, за да види как би реагирала на внезапното му тръгване.

Интуицията й подсказа, че бе постъпил така, не защото не се интересуваше от нея, а защото си го бе наложил. Той очевидно напълно се владееше и действаше в зависимост от ситуацията.

Откъм улицата се дочу приглушеното бръмчене на сребристосивото му порше. Фила изчака, докато мощната кола потегли, повтаряйки си, че Никодимъс Лайтфут ще се окаже голям проблем. „А може би наистина имам нужда точно от това. Може би имам нужда от проблем, в който да вложа цялата си злоба. Може би това ще се отрази на депресията ми по-добре от пътуването до Калифорния. Да, лисиците винаги са разчитали на своята хитрост…“

[1] лисица (англ.). — Б.пр. ↑

Втора глава

— Хилъри, сметнах, че ще е добре да знаеш. Телефонирах на Ник и го помолих да се срещне с онази Фокс — рече Елинор Кесълтън, без да вдига поглед от растенията в зимната градина.

Тя се движеше бавно покрай претрупаните стелажи и внимателно оправяше нежните цветове и листчета.

— Обадила си се на Ник?

— О, да, скъпа. От време на време го правя. Не искам да си мисли, че е абсолютно отритнат от нас. Все пак е Лайтфут!

— Той съгласи ли се да говори с Филаделфия Фокс?

— Да, скъпа, съгласи се. И защо не? — отвърна Елинор с типичната си превзета и многозначителна интонация, която винаги дразнеше Хилъри.

Елинор Кесълтън беше към шейсетте, но имаше очарователно миловидна физиономия, която добре отиваше на лекия й южняшки аристократичен акцент.

— Доста време Ник не се е интересувал от семейния бизнес. Малко съм изненадана, че сега отново се захваща — каза Хилъри Лайтфут.

В оранжерията беше горещо и влажно и тя се надяваше, че ще се измъкне оттук, преди дрехите й да залепнат. Беше облечена с кремава копринена блуза и светлобежови панталони. На китката си носеше дървена гривна. Тъмнорижата й коса беше сресана назад и бе хваната в класически кок, който подчертаваше благородните й черти. Единственият й пръстен беше златната брачна халка. Жена с тридесет и пет години по-млада от съпруга си трябваше да внимава с бижутата.

— Ник е от семейството — продължи Елинор. — Може и да се е махнал преди три години, но това не означава, че не го е грижа за толкова сериозно нещо като проблема с Филаделфия Фокс.

— Съмнявам се, че й Ник би могъл да направи каквото и да било — поклати глава Хилъри. — Опитах се да я убедя, но нищо не стана. Дарън също се опита. Тя отказа дори да се срещне с него! Не знам какво си въобразяваш, че би могъл да стори Ник. Честно казано, ако Фокс беше податлива на мъжкия чар, сега онези акции вече щяха да са у сина ти, Елинор!

— Ти изобщо не знаеш какво въздейства на този тип жени.

Хилъри се усмихна. Никой не можеше да изрази така изтънчено презрението си към низшата класа, както Елинор.

— Сигурно е така. Но може би най-добре ще бъде да я поканим на събранието и тогава да й предложим да ги купим.

Елинор едва забележимо сви рамене.

— Не бих понесла мисълта там да присъства външен човек. Не смяташ ли, че би било много хубаво да приключим с проблема по-рано? Нека видим дали Ник ще свърши нещо.

— Наистина ли вярваш, че Ник ще направи това, което Дарън и аз не успяхме?

— Ник действа по собствен начин — отвърна неопределено Елинор. — Ще ми подадеш ли каната, скъпа?

Хилъри взе металния съд и й го занесе. За момент очите им се срещнаха. Стори й се, че бледосините зеници на Елинор святкат със стоманен блясък. Не за първи път виждаше това изражение, което винаги я смущаваше. В следващия миг то изчезна и на негово място се появи обичайната миловидна физиономия.

— Благодаря ти, скъпа. Къде е Рийд днес?

— Играе голф.

— Изглежда, напоследък той вечно играе голф или пък кисне на стрелбището заедно с Тек. Да беше поговорил поне с Дарън за онази Фокс!

— Мъжът ми се наслаждава на оттеглянето си — невъзмутимо отговори Хилъри. — Заслужил си го е.

— Предполагам — рече меко Елинор. — Но знаеш ли, скъпа, мисля, че Рийд, никога няма да престане да се интересува от фирмата. Толкова много години „Кесълтън и Лайтфут“ беше целият му живот. Той и Бърк влагаха във фирмата всичко, което имаха. Просто не е естествено, че тези дни Рийд демонстрира толкова малка загриженост.

— Аз вместо него се грижа за тези неща и той ми има доверие — успокои я Хилъри.

— Да, разбира се, че ще ти има, скъпа. И така трябва. Ти се справяш отлично като главен изпълнителен директор. Отлично, наистина. Би ли ми подала лопатката? Не, не тази, а другата… В града ли ще ходиш?

— Приех да обядвам с новата председателка на Портклакстънското сдружение за летен театър.

— О, скъпа! Предполагам, че тази година сдружението ще иска още повече пари от компанията.

— Несъмнено.

— Смятам, че за толкова години сме дали достатъчно на тази трупа, не мислиш ли? Продукцията, която предложиха миналото лято, беше много разочароваща.

— „Военни играчки“?

— Тя представи военните в доста неблагоприятна светлина, не си ли съгласна? Да не споменавам бизнес интересите, свързани с военната институция. Ние нямаме нужда от такъв театър в Порт Клакстън!

„Нито пък е нужно порядъчните хора от Порт Клакстън в най-скоро време да бъдат наплашвани с още една силно антимилитаристична пиеса — мрачно си помисли Хилъри. — Миналогодишният председател на сдружението трябва да е бил луд, за да одобри поставянето на пиесата. А може би това не е било лудост. Може би е било последната му артистична дързост, преди да си отиде?“

Хилъри се надяваше, че председателят и цялото сдружение са усетили силата на гнева на най-големите си благодетели, защото сега бунтарският летен театър в Порт Клакстън трябваше да си плати за последствията и дълго да чака помощ за предстоящата си продукция. Днес новата председателка без съмнение щеше да падне на колене и да се извини за грешките на предшественика си. Само заради това Хилъри бе приела поканата й за обяд.

— Май ще е по-добре, ако помоля Тек да изтича до разсадника вместо мен.

Елинор погледна намръщено стелажите със зеленина.

— Трябва ми малко торфен мъх.

— Ще му предам, че го търсиш.

Хилъри се обърна стреснато към вратата, която се отвори с трясък.

Едно петгодишно момче, облечено с поло на райета и джинси, влетя в оранжерията, като викаше екзалтирано:

— Виж какво имам! Виж какво имам!

Светлокестенявата му коса беше подстригана така, че му придаваше много сладък вид, а изваяните черти на лицето му ясно подсказваха, че ги е наследило от баща си.

Елинор Кесълтън се усмихна на внука си.

— Какво имаш, Джордан?

— Умряла муха! — отвори дланта си то. — Дай да нахраня едно от цветята! Дай ми! Дай ми! Дай ми!

— Не „дай ми“, а „може ли да нахраня“ — внимателно го поправи Елинор. — Да, скъпи, мисля, че ще намерим някое цвете, което е достатъчно гладно, за да изяде твоята муха. Да видим… Какво ще кажеш за тази малка Dionaea?[1] Не е яла цели сто години!

Хилъри загледа с погнуса как Джордан пусна внимателно мъртвото насекомо в едно от разтворените листа на растението. Мухата се търкулна по власинките му и то се сви около нея с такава бързина, че двете жени и момчето дори не успяха да мигнат.

— Уха! — възкликна Джордан. — Уха, уха! Видя ли това, Хилъри?

— Да, Джордан, видях го.

Хилъри хвърли един последен поглед върху буйните растения, които изпълваха зимната градина. Всички те си приличаха по това, че бяха хищни.

Ник влезе след Фила в ярко осветения крайпътен ресторант и с примирение огледа обстановката. Заведението беше типично провинциално — сепарета с червени винилови седалки; маси, покрити с пластмасова имитация на дърво и с хромирани крака и дълъг барплот. Между масите се суетяха гласовити сервитьорки в омазнени униформи. През отворената врата на кухнята се виждаше димящ грил с цвъртящо месо, мазнината от което капеше в огъня, и този „типичен“ декор беше увенчан с потресаващ изглед към паркинга.

— Това ли е най-доброто, което можете да предложите? — любезно попита Ник, докато следваше Фила към едно сепаре.

— Това е — весело заяви тя, — най-доброто заведение в града. В събота всеки вечеря тук.

— Но сега е петък.

— Което обяснява защо не се наложи да чакаме за маса. Препоръчвам ви пиле или бифтек. С всичко останало рискувате сериозно.

— Ще го имам предвид.

Ник още веднъж бегло огледа залата и съсредоточи вниманието си върху жената, която седеше срещу него. Фила беше с лимоненожълта копринена блуза и джинси, пристегнати от кожен колан със сребърни и тюркоазни капси. Вече беше разбрал, че госпожица Фокс предпочита ярките цветове. Те добре си пасваха с безкрайната й енергия, която излъчваше.

Сервитьорката дойде и ги попита какво ще вземат за аперитив. Ник си поръча скоч, а Фила пожела обикновено бяло вино.

— Какво има, господин Лайтфут? — усмихна се тя, докато изучаваше менюто си. — Май не харесвате такава циркаджийска обстановка.

— Виждал съм и по-лоши места. А също и по-добри. Кажете ми, Фила, какво ви накара да приемете поканата ми тази вечер?

— Неизвестността ме съсипваше. Помислих си, че можем да приключим с това.

— Да приключим с кое?

— С това, към което ще прибегнете, за да ме убедите да ви върна акциите.

Фила съсредоточено се загледа в листа, сякаш имаше съвсем малко време да реши печени картофи ли да си избере или пържени.

— Нали ви казах, че направих най-добрия си опит.

— Ами? Не ви вярвам ни най-малко. Какво ще си поръчате?

— Специалитетът на заведението.

— Дори не знам какво представлява. Ще трябва да попитате сервитьорката.

Ник равнодушно вдигна рамене.

— Ще си опитам късмета.

— Казах ви вече, че това е много рисковано.

— Не се плаша от рискове — бегло се усмихна той.

Фила неодобрително сви устни и затвори листа с менюто.

— Както искате. Аз ще си взема пиле.

Подпря лакти на масата, събра длани, отпусна брадичка върху сплетените си пръсти и втренчи в него светлите си очи.

— И така, Никодимъс, ще ми кажете ли откога Лайтфутови и Кесълтънови са в производството на смъртоносни машинки за правителството?

— Още отпреди да се родите, малката.

Тя примигна.

— Дори не се опитвате да го отречете?

— Е, технически погледнато, това са електронни и контролно-измервателни продукти, а не „смъртоносни машинки“. Някои хора ги считат за един вид технологична застраховка, за начин да се балансират силите в света. Всъщност, би могло да се каже дори, че „Лайтфут и Кесълтън“ е високопатриотична компания. Но подозирам, че човек, който ги е виждал в действие, наистина би ги нарекъл „смъртоносни машинки“.

— Ако се изразявам правилно, „Кесълтън и Лайтфут“ произвежда тези електронни и контролно-измервателни продукти, които се използват в изтребителите и в командните станции. Проектите се изпълняват по поръчка на военните, което означава, че компанията е в тесни финансови отношения с Пентагона.

Ник кимна.

— Разбирам — тихо каза той. — Вие сте от онези.

— От кои?

— Вие сте… нека кажем, с либерални убеждения.

— Моето нищо не е. Би трябвало да видите баба ми — отговори му Фила с ледена усмивка.

— Твърдолинейна, ляво ориентирана червена анархистка, така ли?

— Да кажем, че не й харесваше мисълта за един свят, управляван от такива като вас.

— Като мен?

— Аристократи, притежаващи всичко, с изключение на титли. С прекалено много пари и прекалено много власт. Тя винаги е твърдяла, че властта и парите развращават, особено ако ги имаш и двете.

— Затова е по-добре да нямаш нито едното, нито другото? Дайте ми десет души, които нямат достатъчно пари и сила, за да се справят с живота, и аз ще ви покажа девет изключително опасни човешки същества. Десетият вероятно ще е просто нещастник.

Напрежението във въздуха около Фила сега стана съвсем осезателно. Очите й мятаха искри. Моторчето й определено включваше на скорост.

Ник откри, че цялата тази женска енергия, насочена към него, рефлектираше по странен начин в слабините му — нещо, което не бе изпитвал до този момент. Фила не подозираше какво чувства той и това беше колкото забавно, толкова и разочароващо.

— Така ли разсъждават тези, които са имали щастието да се родят привилегировани? Претендирате, че сте по-благородни от всички не толкова богати, колкото сте вие? Че не се унижавате да правите неща, които бедните се налага да вършат, за да оцелеят?

— Сигурно не сте ме разбрала. Кесълтън и Лайтфут не са като Рокфелер или Дюпон. Пред вас е само един представител на семейство, спечелило парите си преди две поколения, и аз лично не разполагах с тях през последните три години.

— И сега трябва да ви съжалявам?

— Вижте, Фила, не знам какво ви е казала Криси, но истината е, че баща ми, Рийд Лайтфут, и неговият приятел, Бърк Кесълтън, са били просто две селски момчета. Като постъпили в армията, се оказало, че имат афинитет към електрониката. Тогава получили и нужната квалификация. Когато се уволнили, имали големи планове и големи амбиции, а също и преимуществото, че познават отвътре начина на работа в армията. Те създали „Кесълтън и Лайтфут“ от нищото. И са имали късмет — появили се навреме. Показали, че са така отракани в търговията, както и в проектирането на електроника.

— А също, че са достатъчно умни, за да се ориентират към оръжейния бизнес — довърши Фила с горчивина.

Ник се хвана, че появилият се блясък в нейните очи му харесва. Запита се дали тя би имала същото изражение, ако лежеше гола под някой мъж. Тази представа замая главата му, а всичко останало в него натежа и се стегна. Осъзна колко невъобразимо много време бе изминало, откакто наистина с удоволствие бе завел жена в леглото си. Ясно помнеше датата — двадесет и пети септември — преди четири години и половина. Неговата първа брачна нощ. После всичко бе започнало да се разпада, докато единадесет месеца по-късно бе дошъл и краят.

После бе имал връзка с една жена — също изстрадала кошмара на развода — която, както и той самият, се бе ужасявала от мисълта да остане сама. За няколко месеца се бяха чувствали сигурно и удобно един с друг, макар и връзката им да не бе била породена от страст. През това време раните и на двамата бяха излекувани. Никой от тях не бе хранил илюзията, че ще срещне голямата любов. Накрая Джени бе сложила точка на историята, решавайки, че е готова да си потърси нещо по-сериозно и истинско. Оттогава Ник бе заживял във въздържание.

До тази вечер. Тази вечер всичко се бе променило. Тази вечер той си бе припомнил отново удоволствието, което изпитва всеки мъж, сексуално привлечен от жена.

С усилие игнорира новите си усещания и се съсредоточи върху търсенето на ключа към Филаделфия Фокс.

— Ако трябва да съм напълно честен — поде, разклащайки уискито в чашата си, — аз самият имах някои въпроси, относно договорите на „Кесълтън и Лайтфут“ с военните… Когато все още бях във фирмата, разбира се.

— Нима? — погледна го скептично тя. — И какво стана, когато поставихте тези въпроси?

— Казаха ми, че имало сериозна опасност да се превърна в наивник с ляво либерални убеждения — сухо отвърна Ник. — Освен това, ме нарекоха страхливец и потенциален предател на родината. Да не споменавам останалото.

Възмутеното изражение на Фила за него беше повече от злато. То показваше, че е на прав път, и Ник чувстваше радостта с цялото си същество. За да хване бдителната „малка либералка“, бе използвал за стръв думи, от които капеше кръв от сърцето й.

— Как са посмели да ви нарекат така, само защото сте им се противопоставил! — с негодувание възкликна тя, като естествено взе неговата страна. — Заради това ли напуснахте „Кесълтън и Лайтфут“?

— Да, точно заради това.

— Скарал сте се със семейството си, заради това, че се произвежда оръжие?!

— Това не беше единственият проблем — почувства се длъжен да признае Ник. — По онова време станаха и едни други неща…

— Какви неща?

— Винаги ли приемате толкова лично всичко в една връзка?

Фила се облегна назад с ръце в скута.

— Сега не говорим за връзки. Говорим за бизнес!

— Не желая да говоря за бизнес тази вечер, Фила. Освен ако не искате да обсъдим отново онези акции.

— Не искам.

— Тогава ни остава обсъждането на връзката.

Тя го погледна право в очите.

— Да не би да се опитвате да ме сваляте все пак?

— В настроение ли сте да бъдете сваляна?

— Не. Абсолютно не! Така че, не си мислете разни работи!

Фила замълча за миг, но после привлечена неудържимо от „стръвта“, отново попита:

— Наистина ли се махнахте от „Кесълтън и Лайтфут“, защото произвежда електроника за военните?

— Както вече казах, освен това, имаше и някои други проблеми.

Сега тя беше негова. Беше сигурен. Сладкото усещане от пробуденото желание се усили. Малката прекрасна умница беше лапнала кукичката. Нужни бяха само умение и хитрост, за да изтегли въдицата, а Ник не бягаше от предизвикателствата.

— Нека да поговорим за нещо друго.

— По-скоро бих искала да поговорим за това, какво ви накара да решите, че „Кесълтън и Лайтфут“ трябва да се откажат от оръжейния бизнес.

Той с усилие запази спокойствие и внимателно подбра думите си.

— Нека да кажем, че от гледна точка на бизнеса военните договори често носят повече проблеми, отколкото пари. Адски неприятно е да се грижиш за разрешителните за работа със секретни сведения на толкова много служители, да движиш огромната бумащина, свързана с определянето на цените, и да се справяш с намесата на разни бюрократи, които се стараят да трупат червени точки, като се правят на надзиратели.

В изразителните й очи мигновено се изписа разочарование.

— Това ли са причините, поради които сте искал фирмата ви да престане да работи за правителството? Само защото бумащината не ви харесва?

Ник сви устни.

— Какво искате да ви кажа? Че съм претърпял промяна на възгледите си и съм станал убеден либерал?

— Да! Бих искала да вярвам, че сте постъпил така и поради някакви етични съображения.

— Е, може и да е имало и някои други причини, освен проблема с бумащината. Но доколкото си спомням, според останалите членове на семействата, те не струваха кой знае колко.

— Какви причини? — настоятелно попита Фила, сякаш имаше някакво предчувствие.

— Не мисля, че сега е подходящият момент да задълбаваме в тях — измъкна се Ник. — Нека да поговорим малко и за вас. Кажете, защо напуснахте работа? Била сте социален работник, грижила сте се за социалното осигуряване на нуждаещите се или нещо подобно, доколкото успях да разбера.

— Работих като служител в системата на ОЗД — студено каза тя.

Ник се опита да разгадае съкращението, но не успя.

— ОЗД?

— Организация за защита на децата.

— Сиропиталища, малтретирани деца, нещо такова ли?

— Да, нещо такова.

— Вашата бивша инспекторка спомена, че избягвате да давате интервюта. За какво изобщо става дума?

— Имаше съдебен процес, в който беше замесен един от нашите доброволци. Трябваше да свидетелствам. След делото много хора искаха интервю от мен.

Колкото по-необщителна ставаше Фила, толкова повече любопитството на Ник растеше.

— И след процеса решихте да напуснете работата си?

— Хората от нашата професия бързо се изхабяват.

Фила се усмихна лъчезарно на сервитьорката, която бе дошла да вземе поръчката им.

— Е, добре — обърна се после към него тя, — умирам от глад.

Ник я наблюдаваше как прекалено ентусиазирано поръчва пилето си. Почувства, че не трябваше да я връща към темата за предишната й работа.

— Ще искам от специалитета на заведението — вдигна очи към сервитьорката.

— Той е макарони и сирене — предупредително каза тя.

— Добре.

Когато сервитьорката си тръгна, Фила промърмори с недоумение:

— Макарони и сирене?

— Случайно обичам макарони и сирене. Аз съм човек със скромен вкус.

— Сигурно. И затова карате порше и пиете скоч.

— Да имаш скромен вкус, не означава да нямаш стандарти — рече Ник. — Обичам също и бира… Между другото, докъде бяхме стигнали?

— Не съм сигурна. Мисля, че се опитвахте да изкопчите моята история, за да прецените как бихте могъл да я използвате, за да ме принудите да се откажа от акциите. Това е вашият метод, нали? Вие сте подлец!

— Ласкаете ме.

Фила агресивно вирна брадичката си.

— Не точно. Не бих нарушила принципите си, за да полаская някой Лайтфут или пък Кесълтън. Всъщност, мисля, че е време да сложим картите на масата.

— Какво ви кара да мислите, че държа някакви карти?

— Вие сте от тези, които винаги имат асо пика, скрито в ръкава си. Така че, господин Лайтфут, защо не бъдете прям с мен? Можете да бъдете сигурен, че и аз ще ви отговоря недвусмислено, без значение дали ще ми предложите нещо или ще ме заплашите.

— И този отговор ще бъде „не“, така ли?

— Така.

В очите й отново заблестяха войнствени пламъчета. Тя понечи да каже още нещо, но се спря по средата на думата, когато погледът й падна върху вратата зад Ник. Блясъкът в очите й изчезна мигновено, заменен от нервно, почти тревожно изражение.

— По дяволите!

Ник погледна с любопитство през рамото си, като се питаше, дали пък сега не му предстои схватка с разярения й приятел. Това, което видя обаче, беше една доста пълна жена в избеляла памучна рокля. Вероятно беше около четиридесетте и носеше дългата си сивееща коса на плитки, които й стигаха до кръста. Рядко безличната й физиономия не говореше нито за зрялост, нито за минала красота. Не си бе сложила никакъв грим, за да прикрие необикновената бледност на кожата и устните си. Малките й очи обхванаха тълпата с един поглед и блеснаха, когато се спряха на Фила. Тя тръгна по пътеката между сепаретата.

— Приятелка? — попита Ник.

— Не.

— Неприятности?

— Вероятно.

Пръстите на Фила се бяха впили в ръба на масата.

Ник не беше сигурен какво да очаква от предстоящия сблъсък. Последното нещо, в което искаше да попадне, беше бой между жени. А и не желаеше Фила да пострада.

— Май ще е нещо повече от неприятности.

Тя го погледна обречено.

— Може и така да е. Казва се Рут Сполдинг. Ако искате, тръгвайте си.

— Не още. Гладен съм.

Сервитьорката се приближаваше със същата бързина, с която крачеше жената с плитките. При повече късмет салатите първи щяха да стигнат до тях.

И що се отнася до Фила, те наистина стигнаха. Рут Сполдинг съзря таблата й и се хвърли към нея с гневен крясък. Докопа една от чиниите, препълнени с маруля, и я хвърли право в лицето й.

Ник успя да протегне ръка и да отбие тежката чиния, преди тя да удари Фила, но марулята, заедно с гарнитурата от сирене и домати, се разсипа по лимоненожълтата й блуза. Фила не се помръдна. Просто седеше и гледаше Рут Сполдинг с примирение и тъга в очите.

— Кучка! Лъжлива, подла кучка!

По месестото лице на жената, която й крещеше, плъзнаха отвратителни червени петна. В очите й се четеше неистова омраза.

— Ти излъга! Бъди проклета! Излъга и те дойдоха. Отведоха децата! Тези деца бяха всичко, което имахме. Той ги обичаше! А сега тях ги няма. Сега и съпругът ми го няма! И всичко това заради теб, гадна лъжлива уличница!

Когато се изправи бавно на крака, Фила трепереше. Ник видя как се тресат ръцете й и се измъкна от мястото си, за да застане до нея. Внезапно пробудилият се у него ревностен защитен инстинкт го порази. Никой друг в ресторанта не се бе помръднал, но всички погледи бяха вперени в разиграващата се „батална“ сцена.

— Съжалявам, госпожо Сполдинг.

Фила говореше спокойно и благо — нещо, което допълнително шокира Ник.

— Не мога да ви опиша колко съжалявам!

— Изобщо не съжаляваш, кучко, че си пъхаш гагата в чужди работи! — процеди през зъби Рут Сполдинг. — Нарочно го направи! Ти разруши всичко. Всичко, проклетнице!

Тя сви в юмрук голямата си ръка и замахна. Фила дори не опита да се предпази. Жената я удари по лицето с такава сила, че тя отстъпи крачка назад.

— Господи! Това е прекалено! — прошепна Ник.

Ако мъж беше направил това на Фила, при всички случаи щеше да му фрасне един. Застана пред дебелата жена, която сякаш дори не го забеляза. Упорито гледаше през рамото му и цялото й внимание беше съсредоточено върху Фила.

— Всичко е наред, Ник. Моля ви! Ще се справя.

Фила мина покрай него и отново се приближи до нападателката си. Ник с изумление видя как тя сложи ръката си върху закръгленото рамо на госпожа Сполдинг, която подскочи като ужилена.

— Не смей да ме докосваш, кучко такава!

— Съжалявам, Рут. Знам, че те боли.

От очите на Рут Сполдинг бликнаха огромни сълзи и се търкулнаха по бузите й.

— Кучка… — пак процеди тя.

Пищното й тяло се затресе в неудържими ридания.

— Той се справяше добре. Щеше да се получи. Той се справяше идеално, докато ти не дойде и не обърна всичко наопаки!

— Знам, знам.

Фила я прегърна.

— Съжалявам, Рут, толкова съжалявам!

Няколко секунди Рут Сполдинг просто стоеше, опряла глава на рамото й, и сподавено хлипаше. После се отдръпна, сякаш се срамуваше от факта, че се беше оставила да бъде успокоявана от врага си, отблъсна Фила и изтри с длан очите си.

— Ще си платиш за това, което ни стори! — изрече, докато се оттегляше бавно заднешком. — Кълна се в Бога, ще си платиш за това, че всичко разруши!

Обърна се и тромаво се отправи към изхода.

Ник се взря във Фила, която наблюдавайки притихнала как Рут Сполдинг напуска ресторанта, изваждаше от портмонето си пари, за да плати сметката.

— Да тръгваме…

Хвана я за лакътя и я поведе към вратата. Фила не се възпротиви и не обърна никакво внимание на околните, докато криволичеха между масите. Когато излязоха навън в топлата нощ, Ник внимателно й помогна да се качи в поршето и се наведе над нея, за да разгледа лицето й на ярката светлина от неоновата реклама на заведението. Изглеждаше изтощена. Всичката й войнственост беше изчезнала. Той безмълвно затвори вратата на колата, заобиколи и седна зад волана.

През цялото време Фила също не продума. Когато Ник паркира пред малката бяла къща, тя сякаш бавно се завърна някъде от много далече.

Ник загаси двигателя и се извърна към нея.

— Искаш ли да ми кажеш какво беше всичко това?

— Не искам. Не е твоя работа…

— Знаех си, че ще ми отговориш така. Добре ли си?

— Просто съм изморена — разтърка слепоочията си Фила. — Напоследък се чувствам много изморена.

— Коя беше онази жена?

— Рут Сполдинг… — колебливо отвърна тя. — Рут и мъжът й бяха организирали сиропиталище във фермата си извън града. Аз… на мен не ми хареса как вървят нещата с децата. Бях длъжна да ги взема оттам и да ги дам в други домове. Рут още не ми е простила, както видя.

— Това, което видях, беше, че ти се опитваше да успокоиш една жена, която очевидно те мрази неистово. Често ли правиш такива неща? Ако е така, разбирам защо са ти изгорели бушоните. Неблагодарна работа, нали?

Фила потръпна като малък териер, който изтръсква от себе си водата, след като е паднал в студената река. Примигна няколко пъти и отвори вратата.

— Представи си, аз наистина имам нужда от почивка.

Тя излезе от колата и Ник тръгна след нея по пътеката към къщата й.

— Хей, почакай!

Фила започна да рови в дамската си чантичка за ключове.

— Не съм в настроение за повече разговори тази вечер, господин Лайтфут.

— Аз пък съм.

Ник измъкна ключа от ръката й, пъхна го в бравата и отвори вратата.

— Винаги ли си така противен? — подхвърли тя, когато влезе в дневната и запали лампите.

— Да. Така са ме учили. Седни, а аз ще направя по един сандвич с риба тон.

Ник отиде в кухнята, без да чака позволението й, а Фила го последва и се отпусна на едно малко столче.

— Мислиш ли, че това е забавно? — намръщи се тя.

— Не. Мисля, че съм гладен, и че имам още няколко въпроса. Това е.

— Какви въпроси?

— Ами да започнем с този: откога познаваш Криси Мастърс?

Фила започна да трепери отново. Очите й гледаха уморено.

— Срещнах се с Криси, когато бях на тринадесет.

— Знаеш, че тя предизвика страхотен скандал, когато се натресе на семействата миналата година, нали?

— Да, знам, че предизвика скандал, но съм сигурна, че те си го заслужаваха. Криси искаше само това, което с право си мислеше, че е нейно. Беше дъщеря на Бърк Кесълтън, в края на краищата!

— Дъщеря, която той не е и подозирал, че има.

— Едва ли за това е виновна Криси. Знаеш ли, че й бяха нужни години, за да го открие? Докато беше тийнейджърка, непрекъснато си мечтаеше за него. По цели нощи ме държеше будна, за да слушам фантазиите й, че той със сигурност я търсел, и че един ден щял да я намери. Твърдеше, че живеел в имение. Че бил красив, богат и пълен с енергия.

— Не е била далеч от истината — кимна Ник.

— Знам — отвърна тъжно Фила. — С изключение на това, че той не я е търсил. Никога не си е направил труда, нали? Спомням си деня, когато тя ми позвъни, за да ми се похвали, че най-после е открила баща си, и че той се е оказал точно такъв, какъвто си го представяла. Богат, привлекателен и енергичен. И на всичко отгоре, я посрещнал с отворени обятия.

— Ти какво й каза, когато разбра за добрите новини?

Фила присви устни.

— Напомних й, че щом той дори не е знаел за нейното съществуване, трябва да е стопроцентово безотговорно копеле. Всеки мъж, който е станал баща и пет пари не дава за това, има сериозни отклонения в психиката.

— Представям си какво мъмрене е било…

— После я попитах сигурна ли е, че наистина не е знаел за нея и съвсем не е подозирал, че съществува. Защото в противен случай, той дори ще да е още по-голям копелдак, тъй като това означава, че умишлено я е пренебрегвал през всичките тези години.

Ник дълбоко си пое дъх, представяйки си слабия, красив и обаятелен мъж с нестихващи плътски страсти. Рядко се случваше между дългите пръсти на ръката му да не дими цигара. Бърк Кесълтън беше човек на живота с мамеща порочна усмивка и очи, които караха жените да затаяват дъх.

— „Копелдакът“, както го нарече ти, е мъртъв, Фила.

— Знам. Криси беше потресена, когато разбра за инфаркта, който той получи след два месеца.

— А беше ли толкова изненадана, когато узна, че й е оставил солиден пакет акции на „Кесълтън и Лайтфут“?

— Не. Когато той умря, Криси вече го бе опознала добре и беше сигурна, че няма да я пренебрегне в завещанието си. Била е права все пак, нали?

— Да. Но Бърк Кесълтън рядко е правил нещо от добро сърце. Винаги е имал мотив и понякога този мотив не е бил нищо повече от това, да създава неприятности.

— Това като че ли е някаква семейна черта, която е наследила и Криси — промърмори Фила, наблюдавайки как Ник размазва салатата от риба тон върху филийки хляб.

— Явно е така.

— Кажи ми, Ник, до каква степен семействата мразят Криси?

Той се поколеба, замислен над онова, което бе научил от Елинор.

— Доколкото разбрах, тя не си е променила държанието, за да им се хареса… Защо ти остави тези акции?

— Аз бях единствената наследничка в завещанието й, както и тя в моето.

— Вие двете сте правили завещания? Това не е ли малко необичайно? На колко години бяхте, когато ги писахте?

— Направихме ги в деня, когато навършихме двадесет и една. Не че можехме да си завещаем кой знае какво. По-скоро беше един символичен жест. Но завещанията са си факт и аз съм законната наследничка на Криси.

— Окей, вярвам ти. Какво искаше да кажеш, когато ме попита колко са я мразели семействата?

Ник сложи подноса със сандвичите на малката маса, седна и се зае с едно от своите „творения“.

— Да не би да си мислиш, че някой я е убил?

— Това ми мина през ума. Затова наех частен детектив да провери каква е работата. В доклада му пише, че несъмнено е било нещастен случай. Карала е твърде бързо онази нощ, а и била пила. Влязла в завоя с голяма скорост, колата се поднесла, скъсала мантинелата и паднала в пропастта. Никакви доказателства за саботаж. Само трагедия. Многобройни доказателства за трагедията…

Ник спря да дъвче.

— Не мога да повярвам! Нима наистина си проверила възможността за саботаж?

— Разбира се. Казах ти вече. Криси ми беше като сестра. Да не смяташ, че ще приема на доверие думата на Кесълтънови или Лайтфутови, че е загинала при катастрофа?

— А какво ще кажеш за думата на ченгетата, които са разследвали местопроизшествието? — процеди той.

— Ченгетата могат да бъдат купени. Особено от хора, които са всемогъщи като твоите безценни семейства.

— Господи! За каква, по дяволите, се мислиш, че хвърляш такива обвинения!?

— Аз ли? Аз съм единствената истинска приятелка на покойната, забрави ли? Кой друг има по-основателна причина да обвинява? Впрочем, спрях да го правя. Вече не. Проверих всичко. Семействата практически са извън подозрение. Поне практически.

— Практически? Какво, дявол да го вземе, значи това?!

Ник едва се владееше.

— Значи, че доколкото съм в течение, Лайтфутови и Кесълтънови носят морална отговорност за това, което се случи с Криси.

— Морална отговорност?!

— Е, признавам си — нищо, което може да издържи в съда.

— Благодаря ти много!

Искаше му се да я вдигне от стола и да я разтърси.

— Имаш здрави нерви, Филаделфия Фокс!

— Защо? Заради дързостта си да поставя под съмнение честта на „благородните“ семейства Лайтфут и Кесълтън? Нека ти кажа нещо, Никодимъс Лайтфут. Има хиляди начини да унищожиш някого, които са много по-страшни от убийството. Повярвай ми, работата ми ме е срещала с многобройни примери как би могло да стане това.

— Не можеш да ни обвиняваш за това, което се е случило на Криси Мастърс!

— Не мога ли? Дори появата й на този свят е поради грешка на Бърк Кесълтън. И той изобщо не се е погрижил за нея. Кой знае каква би станала Криси, ако бе имала свой дом и грижовен баща. Нещо повече, когато тя откри своите корени, никой не се опита да я накара да се почувства желана. Никой от вас не я прие. Тя знаеше, че всички я мразите. Как мислиш се отразява това на човек? На никого от вас не му пукаше, че Криси е мъртва, докато не разбрахте, че е завещала акциите си на чужд човек.

Ник едва не скочи, но се овладя и внимателно остави в чинията остатъка от сандвича си.

— Когато съставяш списъка на хората, за които си убедена, че са мразели Криси Мастърс, мен не ме включвай. Никога не съм я виждал, не забравяй това!

— Е, и? Вероятно ти също нямаше да си мил с нея. За всички вас тя беше външен човек.

— Знаеш ли каква си? Фанатизирана, ограничена, абсолютно предубедена малка глупачка, която автоматично застава срещу всекиго, който печели повече пари, отколкото тя самата.

— Така ли?

— Да. И знаеш ли още какво?

— Какво?

— Караш ме да си изпускам нервите — нещо, което отдавна не ми се е случвало.

— Няма страшно, това е просто твоята дясно консервативна реакция на нещо, което ти се струва заплаха за привилегированата висша класа. И не си мисли, че можеш да станеш от този стол и да ме нападнеш. Ще извикам ченгетата. Достатъчно бях обиждана тази вечер!

Но Фила не изглеждаше като жертва на обида и със святкащите си очи по-скоро имаше агресивен вид.

— Хайде, Фила — подразни я Ник, — няма ли да ме прегърнеш с разбиране и да ме успокоиш, както направи с Рут Сполдинг, когато се нахвърли срещу теб?

— Съжалявам за Рут Сполдинг. Но не изпитвам и капка жал за теб. Ти си Лайтфут. Изобщо не ти трябва моето успокоение.

Ник преглътна една ругатня, изненадан от това, че тя посегна към сандвичите. Очевидно словесната им битка беше изострила апетита й. Гледаше я как яде и се чудеше какво да предприеме. Не беше свикнал ситуациите да излизат от контрола му.

— Е, да оставим това. Така или иначе, трябва да решиш какво ще правиш с тези акции.

— Да, така или иначе — съгласи се Фила и се пресегна за още един сандвич. — Но ще реша сама. От доста време насам все така правя, Лайтфут. Наистина съм добра във вземането на решения.

— Такава си и когато трябва да изкараш някого от търпение.

Фила се засмя и разкри белите си зъби.

— Това далеч не беше всичко, на което съм способна. Лека нощ, господин Лайтфут.

Ник забарабани нервно с пръсти по масата, но се усети и веднага спря.

— Трябва да поговорим.

— Не сега. Уморена съм. Достатъчно говорихме тази вечер.

Той разбра, че няма смисъл повече да насилва нещата, Фила очевидно все още беше афектирана от спречкването си с Рут Сполдинг и от краткото им сражение, което току-що бе приключило. Ник знаеше кога да предприеме стратегическо отстъпление. Изправи се, без да каже нито дума, и се насочи към вратата.

— Благодаря за сандвичите, господин Лайтфут — саркастично извика след него тя.

— Моля — отвърна й сухо с ръка върху дръжката на бравата.

— А също и за опита за усмиряване на Рут Сполдинг — добави Фила, този път без сарказъм.

Ник не каза нищо. Излезе и затвори тихо вратата след себе си. Имаше чувството, че тя не обича някой друг да води нейните собствени битки. И чак сега осъзна, че може би в живота й нямаше никакъв мъж — поне не и в момента. Обнадежден от тази мисъл, той се качи в поршето и подкара към мотел „Холоуей“.

[1] Вид хищно растение. — Б.пр. ↑

Трета глава

Ник направи няколко крачки напред-назад из стаята си. Не му се спеше, нито пък му се гледаше телевизия. Излезе и тръгна към обещаващата неонова реклама на кръчмата от отсрещната страна на улицата. Пет минути по-късно, удобно разположен, с бира и хамбургер пред себе си, той се отдаде на размисъл. Не бе успял да се справи с Филаделфия Фокс и това го тревожеше. Тревожеше го дори повече от факта, че тя го привличаше. Но последното нямаше особено значение. Фила определено не беше негов тип, макар че след фиаското на брака му вече не бе сигурен какъв е типът му.

Тъй като баща му го бе научил да уважава смелостта, а майка му — да не се прекланя пред нищо, трябваше да признае, че Фила тази вечер бе демонстрирала и двете качества в схватката си с побеснялата Рут Сполдинг. На всичко отгоре, Ник автоматично даваше по няколко точки в полза на всеки, който бе имал куража да се опълчи срещу обединените сили на семействата Кесълтън и Лайтфут. А в случая Фила бе направила много повече от това.

От друга страна, той не си падаше особено по самоуверени, устати женички с лява ориентация, които имат наглостта да поучават другите по въпроси, като този за моралната отговорност. Направи гримаса и реши да не мисли за собственото си отношение към нея. Трябваше да разсъждава с главата, а не с топките си. Затова твърде много разчиташе на следващия си ход.

За съжаление на всички заинтересувани, със сигурност Фила не беше обикновена изнудвачка с прозрачни намерения, каквато Елинор Кесълтън вярваше, че е. Напротив, тя се бе оказала почтен човек. А от почтеността й, съчетана с неистовата пристрастност към либерализма, се получаваше динамичната комбинация между воин и светец.

„Такива хора винаги са много пламенни при решаването на проблемите. Такива хора не могат да са истински щастливи, ако слабите и нещастните не получат справедливост. Такива хора организират независимо разследване, което да потвърди истината за това, което всички останали смятат за катастрофа.“

Ник се съсредоточи, за да открие най-добрия подход към целта си. Знаеше, че трябва да има някакъв път, по който да се приближи до Фила. Всичко беше само въпрос на правилни действия. Той бързо обобщи основните данни. В момента Фила нямаше работа, наскоро бе минала през съдебната зала и бе загубила най-добрата си приятелка. Общо взето, това водеше до не малък стрес. Спомни си своето първо впечатление от нея — работещ на празен ход мотор, който обикновено препуска с пълна скорост. Може би Фила се нуждаеше от нещо ново, което да запълни празнината в нейния живот след загубата на работата и приятелката си. Нещо, което да съживи отново войника и светеца у нея.

Ник седя дълго, като прехвърляше в съзнанието си всички факти, и бавно, но методично довършваше хамбургера и бирата си. Когато извади портфейла си, за да плати, осъзна цялата истина. Нуждаеше се от Фила не само заради акциите, които тя притежаваше, но и защото една част от него никога нямаше да бъде удовлетворена, докато не вкараше тази хитруша в леглото си.

Сутринта, докато Фила ровеше в чекмеджето с бельото си, за да си извади нови бикини, пръстите й докоснаха студен метал. Тя отметна някаква нощница и се взря в деветмилиметровия автоматичен пистолет, който бе купила преди една седмица. По принцип мразеше такива смъртоносни играчки. Бе обсипала с многобройни жлъчни обвинения Ник Лайтфут заради изделията, които неговото семейство произвеждаше, а самата тя имаше подобно нещо. Притежаването му нарушаваше всички принципи на контрола върху оръжията, на които тя бе учена досега. Но Фила се страхуваше и бе открила, че страхът променя някои неща, макар да я болеше, когато си спомняше думите на баба си, че родителите й никога не са носели оръжие — дори и в ужасната джунгла, където бяха загинали.

Въздъхна. Ядосваше се на себе си и се чувстваше потисната, защото се бе поддала на страха и бе купила пистолета, но знаеше, че няма да го върне. Покри го отново с нощницата и няколко чорапогащника.

Освен органическата си неприязън към оръжието, тя не се чувстваше улеснена и от факта, че пистолетът бе автоматичен. Продавачът от спортния магазин бе й показал как става зареждането и й бе обяснил, че е необходимо да освобождава предпазителя, преди да открие огън. Но никога не бе събрала достатъчно сили, за да го изпробва. Когато го държеше в ръка, й ставаше страшно и отвратително и сякаш чуваше гневните думи на баба си: „Тази страна е побесняла да се въоръжава! Казват, че така се защитавали от престъпността. Какъв нелеп аргумент! Най-сигурният начин да се пресече престъпността е да се забранят оръжията!“

Матилда Фокс фанатично бе подкрепяла мероприятията за контрол върху оръжията. Тя бе водила лична война с Националната оръжейна асоциация, както и с всеки конгресмен, посмял да се изкаже срещу контрола.

Но в съзнанието си Фила чуваше и тревожния глас на Криси Мастърс: „Ако искаш да имаш пистолет, за Бога, Фила, научи се да го използваш!“ Криси винаги бе подхождала прагматично към повечето неща.

На входната врата се почука и звукът я откъсна от унесеността й. Тя нахлузи бикините, които си бе извадила, и се пресегна към чифт памучни шорти. „Този ден пак ще бъде горещ. И докато не отмине лятото, в Холоуей ще става още по-горещо“ — мина й през ума поредната потискаща мисъл.

Чукането се повтори по-настоятелно. Фила реши, че щом шортите са синьо-зелени, жълтата й тениска много ще си пасва с тях. Докато я обличаше, извика към вратата:

— Кой е?

Напоследък дълго мислеше, преди да отвори, и първо проверяваше кой е от другата страна. Сцената пък с Рут Сполдинг миналата вечер допълнително бе изострила предпазливостта й.

— Ник.

Този път се замисли дали да отвори още по-дълго. После с въздишка на досада слезе в антрето и щракна резето. Нещо й подсказваше, че Ник Лайтфут бе от хората, които могат да я чакат на стъпалата цял ден или да докарат ченгетата под предлог, че нещо не е наред вътре в къщата. Така или иначе, щеше да се добере до нея. Овладя се, докато отваряше вратата, но не беше сигурна как да се държи. Застана срещу него, примигвайки от яркото сутрешно слънце.

Той носеше риза с цвят каки и джинси, а косата му беше още мокра от душа. Стори й се, че изглежда много добре, въпреки грамадния си ръст — в него имаше нещо привлекателно.

— Добро утро.

Сивите му очи похотливо се плъзнаха по тялото й и Фила се смути.

— Какво искаш?

Съвсем не й пукаше, че въпросът й може да е прозвучал грубо.

Ник вдигна ритуално отворена длан.

— Идвам с мир и нося дарове.

После размаха пред нея една бяла хартиена кесия.

— Какво е това? — попита подозрително тя.

— Когато снощи те видях как поглъщаш моите сандвичи, реших, че храната е пътят към твоето малко кораво сърце. Спрях до закусвалнята край мотела и взех нещо за хапване. Мисля, че остава само да направиш кафето.

— Защо?

— За да имаме нещо ободряващо за пийване, докато ядем и обсъждаме твоята лятна почивка.

Ник натисна бавно, но решително вратата.

Фила отстъпи назад, примирено свивайки рамене.

— Е, добре, влезе. А сега какво за лятната ми почивка?

Отидоха в кухнята и тя включи кафе машината.

— Седни, Фила. Искам да ти направя едно предложение и ще съм ти страшно благодарен, ако ме изслушаш спокойно, докато говоря. После ще решиш дали да се нахвърлиш върху него.

Той се отпусна на един от кухненските столове и започна да разпечатва сандвичите с яйце.

— Хайде да го чуем.

Фила се настани на другия стол, чувствайки, че повече не може да се прави на безразлична към храната. С изненада бе установила, че наистина е гладна тази сутрин, също както бе била и миналата вечер. Това беше добре, защото напоследък изобщо й липсваше апетит. Ядеше само на вечеря и обикновено изпиваше две чаши вино, за да добие достатъчно ентусиазъм.

— В най-скоро време ще трябва да вземеш решение, което засяга някои хора.

— Кесълтънови и Лайтфутови?

Ник вдигна вежди.

— Може да ти прозвучи шокиращо, но и те са хора — точно както Рут Сполдинг и децата, за които се грижиш.

— Ще ми направиш ли една услуга? Не се опитвай да ме накараш да харесвам твоите Кесълтънови и Лайтфутови! Самата мисъл затова ме отвращава!

Фила взе един от сандвичите и го помириса с удоволствие.

— Не изглеждаш много отвратена — погледна я напрегнато той. — Мисля, че трябва да ни опознаеш, преди да решиш какво ще правиш с акциите. Струва ми се, че би било добре за теб, ако прекараш известно време със семействата. Ще разбереш, че и ние сме хора като всички останали.

— Какво предлагаш да направя? Да спретна един купон и да ги поканя накуп ли?

— Говоря ти сериозно. Всички те сега са в Порт Клакстън и ще останат там за няколко седмици. Нещо като традиция за през лятото. Кесълтънови и Лайтфутови много държат на традициите си. Ти също би могла да отскочиш до крайбрежието. Ще имаш възможността да се запознаеш с тях, да поставиш въпросите си и да решиш окончателно какво да правиш с акциите си. Ти си силна и интелигентна жена. Защо не се възползваш от това?

— Вече знам достатъчно за семействата. Всъщност — повече, отколкото бих искала.

Лицето на Ник придоби сурово изражение.

— Преценила си, че са смахнати, така ли? Но ти никога не си ги срещала. Познаваш само мен.

Това беше вярно и Фила се почувства неловко. Побърза да се съсредоточи върху втория си сандвич.

— Не смятам, че ще получа кой знае колко задоволителни отговори, ако отида в Порт Клакстън…

— Фила, Кесълтънови и Лайтфутови имат свои проблеми, една или две неудобни семейни тайни, но в никакъв случай не сме чудовища. Мисля, че ако ни опознаеш, ще го разбереш. Дотогава не би трябвало да вземаш каквито и да било прибързани решения относно наследството си.

Тя се втренчи в него.

— Знаеш ли какво? Понякога наистина забравям, че ти си един от тях. Може би защото Криси никога не ми е споменавала за теб. Сам ми каза, че си ги напуснал преди три години. Но започва да ми се струва, че всеки път, когато говориш за семействата, ти включваш и себе си. Винаги казваш „ние“.

— А какво очакваш да сторя? Да отричам връзката си с Лайтфутови? Не мога да го направя. Както виждаш, носът ми е семеен белег.

Ник чукна носа си с важна физиономия.

Фила го изгледа мрачно.

— И жените ли в твоето семейство имат този нос?

— Аз съм единственото дете, което имат родителите ми. Носът е от баща ми.

— Ами майка ти? — попита внимателно тя.

— Майка ми беше много очарователна… — отвърна тихо Ник. — Тя почина преди седем години.

— Разбирам. Съжалявам…

На Фила й се искаше да бе държала устата си затворена.

— Вече стана дума за баба ти, но какво се е случило с родителите ти, Фила? — обади се Ник след няколко секунди.

— Умрели са, когато съм била много малка.

— Кой те е отгледал? Баба ти ли?

Фила кимна.

— Тя почина, когато бях на тринадесет.

— А след това кой се грижеше за теб?

— Пратиха ме в сиропиталище.

Чертите на лицето му се изопнаха.

— Господи, Фила! Пратили са те на едно от онези места! Нямаше ли други роднини — някой, който да те вземе при себе си?

Искреното му възмущение й се стори почти комично.

— Защо си толкова ужасен, Ник? Мнозина отиват в „онези места“, както ги нарече. Там има добри и мили хора, които се грижат за тях. Не е толкова зле, ако нямаш алтернатива.

— Но наистина ли е нямало такава? — настойчиво продължи да я разпитва той.

— Мисля, че имам някъде далечни роднини. Но те не си направиха труда да дойдат след смъртта на баба ми. Моята наставничка откри едната от тях — леля от страна на майка ми — но тя казала, че изобщо не би могла да ме вземе. На ръцете й висели собствените й три деца, а съпругът й току-що я бил напуснал.

— Господи! — възкликна отново Ник.

Възклицанието му прозвуча като нещо средно между молитва и ругатня.

Фила поклати глава с тънка усмивка.

— Казваш това, като че ли не можеш да си представиш свят, в който би могъл да бъдеш изпратен в сиропиталище.

— Не мога — съгласи се той. — Откакто се помня, край мен винаги е имало близки — и Кесълтънови, и Лайтфутови. Ако нещо бе станало с родителите ми, когато бях малък, Кесълтънови щяха да ме вземат и отгледат като техен роден син. Нашите биха направили същото за Дарън. По дяволите! Ако утре стане нещо с Дарън и жена му, аз ще взема малкия — сви рамене Ник. — Това просто се подразбира.

— Не всеки има толкова голямо семейство, още по-малко пък средствата да отгледа сираче.

— Мислиш, че подхождам наивно към въпроса, нали?

— Не повече от мен, когато за първи път попаднах в сиропиталище.

Фила за миг затвори очи.

— В началото бях страшно изплашена. После срещнах Криси. Беше на моите години, но по-зряла в някои отношения. Тя постоянно водеше битки. И извън сиропиталището също — през целия си живот. Предпочиташе това пред живота с майка си, която имаше склонност към интимни приятели, които малтретират малките беззащитни момиченца.

— Положението в дома й трябва да е било много лошо, щом е предпочела сиропиталището.

— И наистина беше. Във всеки случай, по причини, които никоя от нас не разбра напълно, тя ме взе под крилото си и ми помогна да издържа през първата година. Всъщност, да оцелея. Задължена съм й, Ник.

Ник стана, за да налее кафе.

— И затова не можеш да й изневериш сега след смъртта й? Изпитваш чувство на дълг?

— Ние бяхме партньори. По-близки от сестри. Дълго време Криси беше всичко за мен. А сега я няма…

Фила усети познатото парене в очите си. Напоследък й се плачеше и при най-малък повод. Смяташе, че това е доста обезпокоително. Тази сутрин обаче не биваше да позволи на сълзите да потекат.

След дълго мълчание Ник отново наруши тишината.

— Ела в Порт Клакстън това лято, Фила, и сама разбери какво представляват семействата и какво е станало в действителност, докато Криси е била с тях.

— Ами ако никой не пожелае да разговаря с мен и да отговори на въпросите ми?

— Ще говорят с теб.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото ще бъдеш с мен. Ще трябва да са вежливи с теб. Освен това, ти каза, че имаш нужда от почивка. Крайбрежието наистина е по-приятно от Холоуей, гарантирам ти.

Тя остави парчето от сандвича си и изтръска трохите от синьо-зелените си шорти, като в същото време се опитваше да обмисли положението. В странното и неочаквано предложение на Ник имаше няколко примамливи неща. Ако заминеше за Порт Клакстън, щеше да се откъсне за малко от Холоуей, а след вчерашната среща с Рут Сполдинг това й се струваше ужасно изкусително. Всъщност, Ник беше прав — така щеше да има шанса да се срещне с хората, на които Криси се бе натрапила миналата година. Щеше да има възможността да научи всичко, което Криси бе открила. Би трябвало да е добре подготвена, преди да реши какво да прави с акциите на „Кесълтън и Лайтфут“. Но с присъщия си нюх усети, че Никодимъс Лайтфут рядко върши нещо само от алтруистични подбуди. Сигурно имаше и друга причина.

— Защо правиш това, Ник?

— Нали ти казах.

— Имаш предвид онези глупости, че ще бъдело добре за мен? И за секунда не бих повярвала в това. Търсиш начин да вземеш обратно акциите, нали? И докато го намериш, си мислиш, че не е лошо да ме държиш под око!

— Ти сама ще решиш, Фила.

— Би било невъзможно да наема стая на крайбрежието точно сега, когато сезонът е в разгара си — изрече бавно Фила, все още обмисляйки нещата.

— Можеш да се настаниш в нашата вила. Има толкова стаи…

— Няма да стане! — отсече Фила.

Криси й бе описала вилите на Лайтфутови и Кесълтънови, издигнати една до друга в Порт Клакстън, щата Вашингтон. По думите й, те били някакви минизамъци с всевъзможни удобства. Но въпреки всичко, Фила нямаше намерение да се настанява нито в едната, нито в другата.

Ник като че ли не обърна внимание на отговора й. Просто посегна към телефона на стената, обади се на услуги, получи искания номер и след това го набра.

— Хари, Ник Лайтфут е. Да. От дълго време, да. Слушай, Хари, пристигам за известно време в Порт Клакстън с една приятелка, която трябва да се настани някъде. Имаш ли нещо свободно?

Фила го гледаше със свъсени вежди.

— „Олд Гилмартън“ е добре, Хари. Ще пристигнем на Четвърти юли. Някакви проблеми? Не, не мисля. Благодаря ти, Хари. Ще се видим на Четвърти.

Ник окачи слушалката на вилката.

— Всичко е уредено. Имаш прекрасна малка квартира близо до плажа и не много далеко от семейните вили. Напълно обзаведена. Как ти звучи това?

— Твърде хубаво е, за да е истина. Кой нещастник остана на сухо?

Той сви рамене.

— Някаква двойка от Сиатъл. Когато пристигнат следващата седмица, ще им бъде дадена нова къщичка. Никога няма да разберат разликата.

— Досещам се, че „добрият стар Хари“ дължи на семействата няколко услуги.

— Познаваме се с Хари от години. Татко и аз ходехме с него на риболов.

— Така ли? И сега вдигаш ненадейно телефона и Хари веднага размества целия график на наетите квартири за през лятото. Просто ей така?

Ник се подсмихна.

— Каква е ползата да си Лайтфут, ако не можеш да удариш с юмрук по масата поне веднъж.

— Добър вечер, сър. Току-що приключих с приготвянето на мартинито. Как мина голфът?

В говора на Тек Шърман се усещаше само някаква далечна нотка от тексаския му акцент, заменен след години на самодисциплина с обичайния провлечен говор на военните.

— Не беше лошо. Спечелих петдесет кинта от Фортман.

Рийд Лайтфут бавно се приближи до малкия барплот, където Тек енергично разбъркваше коктейла си. Няколко големи зелени маслини и червени чушлета бяха подредени в редичка. Рийд пусна кубче лед в една чаша и също си наля мартини от купата.

— Топката на онзи жалък некадърен глупак попадна в един проклет трап край шестнадесетата дупка и докато я махне оттам, вече беше свършено с него.

— Поздравления, сър… — рече Тек и замълча нерешително.

Рийд отпи голяма глътка от мартинито си и го погледна. Уилям Текумзе Шърман беше излят като статуя. Беше бивш морски пехотинец, който създаваше впечатлението, че още носи униформа, макар че обикновено носеше ризи на крещящи шарки и широки памучни панталони. Шърман беше около четиридесет и петте, плешив като билярдна топка, с големи рунтави вежди и вечно напрегнато изражение. Работеше за Лайтфутови от години и беше така верен, както и ротвайлерите, които пазеха на портала.

Рийд през целия си живот му бе вярвал.

— Нещо не е наред ли, Тек? — попита го.

— Не, сър. Просто чух добрата новина. Исках да ви кажа, че дяволски се радвам. Крайно време беше!

Рийд отиде до прозореца и се загледа към океана през клоните на дърветата. Водата беше наситено синя под все още високото следобедно слънце.

— Научил си нещо, за което аз не знам, така ли, Тек?

Тек прочисти гърлото си и кръстоса ръцете си отзад в парадна стойка.

— Чух за Ник, сър. Това е всичко. Видях Хари днес в града. Той ми каза, сър.

Рийд замръзна.

— За какво, по дяволите, говориш, Тек?!

Шърман се изкашля тихо.

— Съжалявам, сър. Мислех, че знаете. Хари каза, че онзи ден разговарял с Ник по телефона. Ник му съобщил, че си идва на Четвърти. Водел някого със себе си. Приятелка, сър. Искал за нея квартира, където тя да отседне. Хари й дал „Олд Гилмартън“ — малко по-надолу оттук.

Ръката на Рийд трепна и мартинито му заплашително се плисна до ръба на чашата.

— Ник си идва?!

Той се извърна и прониза Тек с поглед.

— Казал е на Хари, че идва в Порт Клакстън?

— Да, сър. Мислех, че знаете.

— Не, не знаех.

Рийд се запита дали Хилъри бе разбрала. В неин стил беше да пази новините в тайна до последната минута. Тя харесваше такива игрички и беше много добра в тях.

— Значи, Ник все още не е готов сам да извести семейството си.

Шърман се изчерви.

— Сигурен съм, че е истински син, сър. Сигурно е искал първо да осигури „Олд Гилмартън“ за неговата… ъъъ… приятелка, преди да реши какво ще прави.

— Тази приятелка… Да не би случайно да се казва Фокс?

Хилъри, Дарън и Елинор със седмици му бяха натяквали за Филаделфия Фокс, но досега той не им бе обръщал внимание.

— Така мисля, сър…

— Филаделфия Фокс?

— Мисля, че Хари така каза, сър.

— Дявол го взел! Какво ли пък сега си е наумил Ник!

— Сър…

— Няма значение, Тек. Просто се чудех какво, по дяволите, става.

— Извинете ме, сър, но ми се струва, че Ник държи на думата, която той и семействата си дадоха, и е решил да направи нещо по въпроса. Точно това трябва да очаквате от него, сър.

— Имаш голяма вяра в сина ми, Тек.

— Познавам го от дълго време, сър — още от раждането му. Той е Лайтфут. Ако трябва да говоря откровено, никой Лайтфут не би оставил семейството си в беда.

„Ник се връща вкъщи!“ У Рийд започна да се надига някакво дълбоко, забравено чувство. Усещането беше почти болезнено. Той се загледа към хоризонта и за пръв път от три години си позволи да се замисли сериозно за бъдещето. До преди три години мисълта за бъдещето бе била водеща сила в живота му. Нуждата да създаде нещо солидно, което да остави на своите поколения, го бе поддържала през времето, когато се бореше „Кесълтън и Лайтфут“ да оцелее и да се утвърди, въпреки жестоката конкуренция в света на електронните технологии. Тя го бе крепила дори и през скръбните седем години след смъртта на първата му жена. Но страстта, с която се отнасяше към бъдещето, бе започнала да залинява и да изчезва в деня, когато Ник си бе отишъл. А окончателно го бе напуснала, когато Хилъри бе изгубила детето си. Сега тези няколко думи го бяха накарали да почувства в себе си разгарянето на изстиналата жарава.

„Ник си идва вкъщи.“ Напомни си, че не бива да лелее твърде големи надежди. Нищо не беше се променило истински. Миналото не можеше да се промени. Това, което се бе случило преди три години, беше една отворена рана, с която трябваше да живее. Но въпреки че се опитваше да бъде реалист относно завръщането на сина си, Рийд не можеше да спре обземащото го чувство на облекчение, което се разливаше по вените му.

„Ник си идва вкъщи.“ По всичко изглеждаше, че това се дължеше на онази безсрамна руса напаст, която бе паднала като бомба в семейното огнище на Кесълтънови. Рийд се чудеше дали тази Фокс щеше да се окаже също толкова взривоопасна. Беше доволен. Опита се да си внуши, че не трябва да се безпокои. Беше сигурен, че Ник вече владее положението. Когато той наистина се постараеше, можеше да се справи с всичко. Той беше Лайтфут.

— Здрасти, Рийд! Предполагам, че си чул новината. Целият град говори за това — прозвуча приятен плътен алт.

Жена му, облечена с широк копринен панталон и изящно драпирана блуза, която подчертаваше елегантната й шия, влезе грациозно през вратата. Както винаги, очите му се спряха за миг върху златната халка на пръста й.

— Тек току-що ми каза.

Рийд запази абсолютно спокойна интонация. Когато Хилъри беше покрай него, обикновено правеше така. Едно от малките му удоволствия беше да не реагира никога по начина, по който тя искаше или очакваше.

— Ник навярно ще се завърне доста ефектно. Сигурно ще кацне с парашут на поляната сред блясъка на фойерверки. Моля те, Тек, налей ми нещо.

— Да, лейди. Както обикновено ли?

— Разбира се, Тек.

Хилъри насочи вниманието към своя съпруг, докато Тек приготвяше мартини специално за нея.

— Предполагам, че завръщането на Ник има нещо общо с онези акции?

— Изглежда, че е така — тихо отвърна Рийд.

— Чудя се какво ли си мисли, че може да направи той.

Хилъри пое мартинито си и започна да си играе с клечицата, на която бе забучена маслината.

— Хари спомена за тази Фокс, че била приятелка на Ник. Не смяташ, че той се опитва да вземе акциите, като я сваля, нали?

— Откъде да знам.

Рийд не искаше да й доставя удоволствие, като разсъждава гласно за намеренията на сина си, въпреки че той самият се питаше същото. Въздъхна дълбоко, заради дребнавостта си, която бе застанала между него и красивата му млада съпруга. Отношенията им бяха разстроени от безжалостна тайна война. Война, в която оръжия бяха не думите, а демонстрирането на язвителна учтивост и пълна липса на чувства.

— Хари твърди, че Ник ясно бил дал да се разбере, че въпросната Фокс ще се настани сама в „Олд Гилмартън“. Колко старомодно! Представи си, той се тревожи за благоприличието. Е, добре, предполагам това означава, че трябва да приготвим тук стая за него.

— Дяволски си права — промърмори Рийд, като едва се въздържа да не избухне. — Естествено, че ще остане тук. Това е неговият дом.

Той допи остатъка от мартинито си наведнъж.

Фила често си мислеше колко много си приличат всички малки градчета в източен Вашингтон. Бе ходила по служба в доста от тях. Хората там работеха много и бяха непретенциозни. Животът им беше почти изцяло съсредоточен във фермите, които ги заобикаляха.

Холоуей по нищо не се различаваше. По главната улица човек най-често виждаше само пикали. Централната търговска зона се състоеше от три банки, две бензиностанции, две заведения за бърза закуска, едното от които — старомоден драйв ин[1], ресторант, където предлагаха хамбургери, и няколко малки магазинчета. В тях се продаваха такива неща, като прежда, железарски принадлежности, работни дрехи и дори парцели земя. Повечето от магазинчетата изглеждаха доста западнали и имаше защо — новата търговска улица в съседния град бе поела по-голямата част от търговията в Холоуей.

Околностите на градчето също бяха типични за тази част на щата — безкрайна безплодна пустиня, която винаги учудваше посетителите му, които мислеха, че щатът Вашингтон е горист и влажен. През определени периоди в годината в района вилнееха горещи сухи ветрове, вдигащи облаци от прах, които висяха във въздуха с часове. Когато задухаше вятър, положението беше също като при снежна буря. Движението спираше и хората си стояха по къщите.

Днес обаче въздухът беше спокоен, небето — ясно, безоблачно и без прах — един огромен син купол, който се извисяваше над пустинята и завършваше в нащърбените върхове на далечните планини.

„В Холоуей не е чак толкова лошо“ — помисли си Фила. Тя бе израснала в градчета подобни на него. Познаваше ги до болка. Но внезапно осъзна, че много би се радвала да напусне това място.

Седеше в „Емерсънс фор стар кефей“ на една маса, застлана със захабена сива покривка, пред нащърбена чаша с кафе. Отвън по тротоара няколко души притичаха от колите си към близките търговски сгради, които бяха снабдени с климатични инсталации.

— Днес май ще бъде доста горещо — обяви Телма Андерсън, разполагайки се на стола срещу нея.

Фила се усмихна бледо на своята приятелка и бивша инспекторка.

— Твърде дълго си живяла в Холоуей, Телма.

— Защо казваш това? — попита тя, като притвори очи.

— Ако първото нещо, за което заговориш, е времето, това със сигурност означава, че отдавна живееш в Холоуей.

— Тук е фермерски район — отбеляза равнодушно Телма, — а фермерите винаги говорят за времето. Аз просто се опитвам да не се различавам. Как е кафето?

— Лошо, както винаги.

— Добре, ще си поръчам едно.

Тя вдигна ръка към сервитьорката, която й кимна от другата страна на плота. После пак се обърна към Фила и я изгледа изпитателно.

— Значи, наистина ще го направиш, а? Мислиш, че е по-добре да напуснеш? Мога ли да те убедя някак да не го правиш?

— Не. Но много ще ми липсваш, Телма. Трябва да се махна. Нуждая се от промяна.

Телма продължаваше да я гледа със сериозно изражение.

— Да, мисля, че е така — каза накрая. — Ти изживя адски кошмар. Трябва ти време, за да се възстановиш. По-добре ли се чувстваш?

— В известен смисъл.

Фила се усмихна, осъзнавайки, че това бе е вярно. Чувстваше се по-добре и бе по-целеустремена, откакто бе решила да отиде в Порт Клакстън.

— Да прекараш лятото на крайбрежието ще ти се отрази добре. Ти винаги си била като океана. Ще имаш ли обаче достатъчно средства?

— Да, от застраховката на Криси. Не са много, но като прибавя и моите спестявания, парите ще ми стигнат да поостана за известно време.

— А как смяташ да намериш квартира близо до плажа по това време на годината? Летните къщи в Порт Клакстън вече са ангажирани за месеци напред. Знам го, защото самата аз съм се опитвала няколко пъти.

— Един мой познат пусна връзките си и ми уреди.

Телма се ухили.

— Мъж?

— Аха.

— Е, добре тогава, радвам се за теб. Сега имаш нужда точно от това — да освободиш съзнанието си от съдебния процес и от смъртта на приятелката ти. Време е да ги загърбиш.

Фила само сви рамене. Не искаше да обяснява на Телма, че смъртта на Криси все още я измъчваше, и че съвсем не искаше да загърбва нещата.

— Ще поддържаме връзка, нали, Телма?

— Знаеш, че ще поддържаме. Няма да те забравя толкова скоро, Филаделфия Фокс! Ако не беше ти, никога нямаше да пипнем Елия Сполдинг. Ти си героинята на службата!

— Щяхте да го хванете, рано или късно.

— Най-вероятно късно! — рече с горчивина Телма. — След като много деца вече щяха да бъдат малтретирани и наплашени от живота. Щеше да е твърде късно за повечето от тях.

Тя поклати глава.

— Случаи като този са толкова отвратителни! Всеки в службата знаеше какво става, но никой не можеше да докаже и ей толкова! Всеки път, когато изпращахме шерифа до фермата на Сполдинг, нещата там се оказваха изрядни. Децата бяха твърде изплашени, за да говорят, а жената на Сполдинг не ни вършеше работа.

— Рут се страхуваше от него, както и децата. В същото време отчаяно се стремеше да не го загуби. Тя го обичаше по собствен начин.

— Много извратена любов, ако питаш мен.

— Както виждаш, Телма, такава любов се среща често в този бизнес. Извратена…

— Е, Сполдинг сега е в затвора и ще остане там през следващите осемнадесет месеца. Благодарение на теб. Макар че е много жалко, дето това стана по този начин. Можеше сериозно да пострадаш и дори да бъдеш убита. Потръпвам всеки път, когато си помисля в какво опасно положение се намираше.

— И с мен е така — отвърна тихо Фила.

Понякога обаче не само я побиваха тръпки. Тя сънуваше всичко това и се събуждаше, плувнала в студена пот.

— Чух, че в ресторанта си се посдърпала малко с госпожа Сполдинг. Вярно ли е?

— Вярно е. Но тя много страда, Телма.

— Смятам, че може да стане опасна, Фила. Внимавай много, когато е наблизо, моля те!

— Може би тогава е добре, че напускам града.

Само че инстинктът на Фила й подсказваше, че не Рут Сполдинг представляваше истинската опасност.

— Така е. Заминавай на океана и виж дали не можеш да си върнеш предишния блясък в очите.

— Не знаех, че съм имала да възстановявам някакъв блясък — усмихна се Фила.

— Но нещата стоят така. Всъщност мисля, че вече забелязах няколко пламъчета. Изглеждаш доста по-добре, отколкото преди няколко седмици.

— Благодаря.

Фила си пое дълбоко въздух.

— Телма, малко съм изплашена…

— Да се откажеш от кариерата си, винаги е било малко страшничко.

— Чувствам, че сменям не само работата си. Мисля, че променям целия си живот, и не мога да разбера какво ме очаква.

— Ти си силна, дете! Никога не забравяй това. Все пак, искаш ли един съвет?

— Разбира се. Ти си една от малцината, на чиито съвети вярвам, знаеш го.

— Бъди внимателна, когато избираш следващата си професия. Ти беше добър социален работник, една от най-добрите, но си много независима. Самотен воин, който се опитва да се вмести в системата. Постоянно изопачаваше и нарушаваше правилата. След време това можеше да ти навреди.

— Нямах представа, че си забелязала — намръщи се Фила.

— Не обръщах внимание на повечето случаи, защото ми трябваха резултатите, които знаех, че ще постигнеш. Но така е трудно да се работи. Трудно за теб. Не мисля, че си създадена да работиш в каквато и да била бюрократична система. Остави това на такива като нас, които вече са провалили живота си. Ти си кръстоносец, спасител на другите. Това е твоето призвание, Фила. Там е силата ти. А също и голямата ти слабост. Спомни си го, когато отново си потърсиш работа.

Вечерта Фила довърши опаковането на нещата си и се спря, за да огледа на прощаване малката къща, която бе наемала през последните две години. Това бе вторият дом, който бе имала след смъртта на баба си. Стана й мъчно, че уютното й убежище сега беше някак празно и голо. „Ще имам друг дом“ — каза си. Това беше едно от нещата, които човек научаваше в сиропиталището — винаги ще имаш друг дом. И скоро щеше да получи дом, който наистина щеше да е неин. Истински дом. За постоянно.

Вземаше много малко неща със себе си — само личните си вещи и книгите, с които не би могла да се раздели. По-голямата част от мебелите и кухненското обзавеждане вече бе оставила на склад. Телефонът щеше да бъде изключен сутринта. Даде си сметка, че сега дори не знаеше къде щеше да живее през следващите месец-два. Имаше чувството, че започва всичко отначало, и бе убедена, че така и трябва. Бе затворила страницата на кариерата си като социален работник в деня, когато бе свидетелствала по делото „Сполдинг“. Оттук нататък не можеше повече да твърди, че е професионалистка. Всичко, за което бе учила и работила, бе свършило. Сълзи напълниха очите й.

Телефонът звънна и тя изтри лицето си с длани. Сграбчи слушалката, благодарна, че се откъсва от мрачните си мисли.

— Ало?

— Здрасти.

Гласът на Ник Лайтфут звучеше спокойно и ясно.

— Обаждам се, за да разбера как върви приготвянето на багажа ти.

— Готова съм. Утре тръгвам.

Фила се отпусна върху един куфар. Не знаеше защо, но вече не й се плачеше.

— Не се притеснявай, на Четвърти юли ще бъда в Порт Клакстън.

— Имаш ли химикал? Искам да ти обясня как се стига до вилите.

— Да. Имам тук някъде — тя започна да рови в чантичката си. — Хайде, давай!

Ник й продиктува напътствията си. Когато той приключи, Фила пусна бележника обратно в чантичката си и започна да мисли как да продължи разговора. От другата страна на линията не се чуваше нищо.

— Какво правиш? — ни в клин, ни в ръкав попита тя.

— Сега ли? Занимавам се с някои неща тук, в офиса си в Санта Барбара, така че докато отсъствам от града за няколко седмици, да не се тревожа прекалено много да не би „Консултантски услуги — Лайтфут“ да се разпадне.

— О!

— Е, не е кой знае колко вълнуващо.

— Същото, като да си стягаш багажа?

— Да. Какво имаш за вечеря?

— Нищо. Вкъщи не остана нищо за ядене.

Ник измърмори нещо, което звучеше като ругатня.

— Защо не отидеш до града и не си вземеш хамбургер?

— Не съм гладна.

— Обещай ми, че ще закусиш, преди да отпътуваш за Порт Клакстън утре!

— Защо трябва да ти обещавам такова нещо?

— Разсмиваш ме. Имам чувството, че не ядеш достатъчно.

Фила не беше в настроение да спори.

— Добре, добре! Ще закуся. Доволен ли си?

— Засега. Ще се видим скоро, Фила. Лека нощ.

— Лека нощ.

Тя неохотно остави слушалката. Стомахът й стържеше. Въпреки всичко, май че беше гладна. Все още седеше объркана върху куфара и недоумяваше как може наистина да е толкова гладна, когато телефонът отново иззвъня. Скочи и вдигна слушалката, като с досада установи, че й се искаше Ник да е решил, че някое от неговите указания се нуждае от по-подробно обяснение.

— Ало?

— Кучка такава! Нищо не е свършило, само защото си тръгваш! Нищо не е свършило. Ти излъга! Излъга за съпруга ми. Той е в затвора, защото ти излъга! Те отведоха децата. Всички деца си отидоха и мъжът ми е в затвора, заради твоите лъжи! Ти разруши всичко…

Фила се сви от страх и внимателно затвори апарата, прекъсвайки ругатните и обвиненията на Рут Сполдинг.

[1] Заведение, в което клиентите биват обслужвани в колите им. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

Не за първи път Фила стоеше пред нечий портал и се взираше през решетките към голямо семейно парти, на което не й е мястото. Тя и Криси през тийнейджърските си години добре бяха разбрали какво е да надничаш от другата страна, но трябваше да признае, че сега за първи път бе застанала пред такава елегантна врата и наблюдаваше толкова пищно увеселение.

Бе узнала, че Лайтфутови и Кесълтънови празнуват Четвърти юли винаги заедно. Забавляващите се й се сториха толкова много, сякаш целият Порт Клакстън беше поканен. Сви пръсти около решетките от ковано желязо и се загледа в тържеството. Широката и невероятно зелена морава беше пълна с мъже и жени по шорти, бюстиета, фланелки и джинси. Бяха приготвени четири дълги рова за барбекю, обслужвани от отбор професионални готвачи. Въздухът бе изпълнен с аромата на печено месо и хамбургери. В жаравата бяха заровени безброй царевични кочани, обвити в алуминиево фолио. Върху масите бяха наредени огромни купи с картофена салата, туршия и сосове. Под навесите, направени като американски знамена, имаше бира и всякакви безалкохолни напитки. Всичко беше много патриотично, много традиционно и много скъпо. Две величествени къщи с дълги елегантни колони отпред се извисяваха след моравата. Зад тях се виждаше стръмен горист склон в близост до широкия плаж.

И двете морски „вилички“ на Лайтфутови и Кесълтънови бяха двуетажни и боядисани в класическо бяло — много ярко и свежо. Живописните прозорци имаха зелени капаци.

— Мога ли да ви помогна, мис?

Това не беше любезен въпрос, а открита заплаха. Фила подскочи на мястото си, когато мъжкият глас избоботи зад нея. Тя рязко се извърна, очаквайки да се озове лице в лице с униформен пазач, въоръжен с тежка пушка и водещ куче. Това, което видя обаче, беше един едър плешив мъж с доста крещящо шарена риза.

Изведнъж цялата й вкоренена ненавист към хора, които си мислят, че могат да й нареждат какво да прави, изби на повърхността.

— Да ми помогнете? — отвърна с изкуствено сладък глас. — Съмнявам се. Не ми изглеждате много услужлив.

Обърна се отново, за да продължи да наблюдава през решетките пикника на Кесълтънови и Лайтфутови по случай Четвърти юли.

— Това парти не е отворено за туристи и се допускат само местни жители, а аз съм сигурен, че не ви познавам, мис. Ще трябва да си тръгнете!

Фила дори не го погледна.

— Всичко е наред, генерале! Тук съм по молба на „Негова светлост“.

— Каква „светлост“, какви са тези глупости? Стига комедии, сестричке! Разкарай си малкия задник оттук! Това е частна собственост. Никой не може да минава през вратата, ако не е местен или приятел на семействата!

Голямата му и тежка ръка я хвана за рамото. Фила излезе извън нерви. Опита се да се изскубне, но не успя. Това само я разгневи още повече.

— Махни си ръката от мен, горила такава! Казах ти, че имам официална покана!

— Така ли? Тогава предполагам, че ще ми я покажеш!

Фила вдигна поглед към лицето му, заето в по-голямата си част от нос, който очевидно бе чупен много пъти. Малките мустаци над тънките устни придаваха на този мъж свиреп вид. Нещо в изправената му стойка й подсказваше какъв е бил преди.

— Бивш морски пехотинец, а?

— За твое сведение, скъпа, няма такова нещо като „бивш морски пехотинец“. Морският пехотинец си остава такъв до деня, в който умре.

— Колко жалко за теб! Сигурно ти е много тежко да го чакаш толкова дълго.

По загорялата му кожа плъзна гъста червенина. Малките свирепи мустачки трепнаха, а очите му се изпълниха с ярост.

— Я, какви цапнати устенца си имала! Абе, що не…

— Веднага си махни ръцете от мен или ще извикам адвоката си и ще те съдя оттук до Триполи!

— Ами, добре. Тогава би трябвало да ти дам основание, за да ме съдиш.

Неочаквано мъжът я хвана през кръста и я преметна върху огромното си рамо.

Фила изкрещя с всички сили, но явно никой от хората на тучната морава не я чу в общата глъч.

— Пусни ме долу или ще се видиш в затвора!

Започна да удря с юмруци по гърба му, но все едно че налагаше слон. Не я стискаше силно, затова Фила не се паникьоса и яростно се съпротивляваше.

— Ти си идеалният пример за малоумник, произведен от военната машина в тази страна! Къде си бил? В някоя секретна и напълно побъркана правителствена програма за създаване на нови породи ли? Пусни ме долу, ти казвам!

— Здрасти, Тек. Виждам, че тя доста бързо се е захванала с теб. Бива я в тези работи.

Фила вдигна глава, когато чу познатия и вбесяващо спокоен глас.

— Ник! Благодаря на Бога, че си тук! Бързо направи нещо! Този смотаняк е луд!

— Сър? Това сте вие, сър!

„Горилата се разтрепери“ — с отвращение си помисли тя.

— Добре дошъл вкъщи, сър! Дяволски се радваме да ви видим отново!

Фила започна да се мята като обезумяла.

— Ник, направи нещо! Кажи на това чудовище да ме пусне! После извикай ченгетата. Този звяр е изключително опасен! Трябва да го арестуват за физическо насилие!

— Тек не би наранил и мравка, ако не е бил предизвикан — отвърна небрежно Ник. — Но ако си тръгнала да дразниш хората, трябва да понесеш някаква отговорност, нали?

— Не съм го предизвиквала! Просто защитих конституционните си права, по дяволите! Кажи му да ме пусне още сега или ще съдя „Кесълтън и Лайтфут“, както и това влечуго! Сигурна съм, че един добър адвокат ще може да докаже, че който е наел този тук, е виновен, защото изобщо не го е преценил що за стока е.

— Да му се не види, сър! Това да не е тя! Тази ли е жената, за която сте казал на Хари, че я водите със себе си?

— Боя се, че да. Филаделфия Фокс, позволи ми да ти представя Уилям Текумзе Шърман — стар приятел на семейството. Работи за Лайтфут от години. Всъщност, дори и сега той е на служба.

— Уволнете го! — кресна Фила.

— По-добре ми я подай, Тек. Понякога е доста темпераментна.

— Вярно е, сър… Наистина съжалявам за грешката. Попитах я коя е, а тя само изсъска насреща ми.

— Типично за нея.

— Реших да хвърлям по едно око на онези, които се опитват тази година да минат през вратата. Миналия път двама с мотори без малко да развалят празненството. Имахме известни неприятности, докато успея да ги разкарам.

— Приличам ли ти на някаква рокерка, идиот такъв?!

Фила затвори очи, когато небето се завъртя над главата й. С нетърпение очакваше краката й да стъпят на земята, но не преставаше да нарежда, докато беше все още във въздуха.

— Това е абсолютно недопустимо! Не мога да повярвам, че този човек е имал някакво положение в семейството ти през всичките тези години, Ник! Абе, хора, да не би да сте минирали и поляната пред къщите? Или може би сте пуснали алигатори в блатата пред входната врата? Имате ли и други военизирани роботи, освен този тук? Автомати „Узи“ в гостната? Оооох! Ник!

Втори чифт ръце я обхванаха през кръста и следващото нещо, което установи, бе, че виси върху не по-малко широкото рамо на Ник.

— Ще използвам акциите си в „Кесълтън и Лайтфут“, за да докарам и двете семейства до фалит! — кресна тя.

— Спокойно, Фила. Вече и сам мога да се справя, Тек. Какво ще кажеш да се видим по-късно?

— Да, сър. Трябва да посвикнете малко. Страхотно е, че отново сте тук.

— Благодаря ти, Тек. Питам се дали и другите чувстват същото.

— Сигурен съм, че да, сър. Без съмнение.

Както беше с главата надолу, Фила успя да види как Шърман се усмихваше широко на Ник. Този член на клана очевидно беше щастлив да посрещне отново „блудния син“.

„Разбира се — напомни си тя, — Тек не е точно от семейството. Просто е нает от тях.“

— Пусни ме, Ник! Стига шегички!

В този момент чу как вратите от ковано желязо се отварят и Ник я пренесе през тях.

— Днес е Четвърти юли, Фила — каза той. — Предполага се, че трябва да се позабавляваш малко.

— Така ли се забавляват Лайтфутови? Като се отнасят грубо с невинни жени?

— Никога не съм го правил преди — замислено отвърна Ник.

Плъзна дланта си по джинсите й нагоре по бедрото и го стисна нежно.

— Не е лошо…

Преди да продължи, бе прекъснат от мъжки глас, който й беше някак смътно познат — красив, мелодичен, много плавен. Отличен глас, който можеше да накара този, който го слуша, да повярва на всичко. Беше го чувала веднъж по телефона. Той принадлежеше на Дарън Кесълтън.

— Хей, Ник! Какво, по дяволите, правиш тук?! Подходът ти към жените е претърпял някои промени за тези три години.

— Никога не съм имал твоя финес, Дарън.

— Това се разбира и без да го казваш. Ти си Лайтфут, а не Кесълтън. Но съм сигурен, дявол го взел, че никога не си си падал по жени като тази, която сега носиш вкъщи на рамото си. Трябва да е много привлекателна.

— Такава е.

— Хубаво е, че те виждам Ник — тонът на Дарън стана сериозен. — Дяволски хубаво. Твърде дълго те нямаше!

— Надявам се само, че е било достатъчно дълго.

Фила усети със задната част на бедрата си, че ръката на Ник се движи, и се досети, че се здрависва с Дарън.

— Ако вие двамата сте приключили с приветствията, не е лошо някой да ми помогне да стъпя отново на краката си!

— Мисля, че е ядосана, Ник.

— Не е заради мен. С Тек са имали малка разправия долу при портала.

Ник пусна Фила без усилие и се ухили, докато тя отмяташе косите си от лицето и изпъваше блузата си.

— Дарън, запознай се с госпожица Филаделфия Фокс.

Фила хвърли гневен поглед към впечатляващо красивия мъж пред себе си. Изглеждаше на същата възраст като Ник, но с това приликата им свършваше. Докато Ник беше едър, тежък, със скулесто лице, Дарън Кесълтън беше елегантен, строен и с аристократичен вид. Имаше прекрасни зъби, с които можеше да се появи на всякакви агитационни плакати, а със светлокестенявата си коса и ясносини очи изглеждаше като типичния американец, на когото всички биха повярвали.

Фила призна пред себе си, че в него имаше и нещо друго, освен красотата и чара му. Хвана се, че му се усмихва, когато в съзнанието й изникна точното определение: непреодолимо обаяние.

Дарън й подаде ръка и тя я пое.

— Здравейте, господин Кесълтън.

— Дарън — веднага я поправи той и здраво стисна десницата й. — Радвам се, че се запознахме, Фила. Съжалявам за всичко, което е станало долу на портала. Тек изпълнява задълженията си добросъвестно.

— Вероятно, това се дължи на военния му манталитет — отвърна Фила. — Той действа много жестоко.

— Може би си права.

Дарън и Ник се усмихнаха един на друг.

— Сигурно Кесълтънови и Лайтфутови са принудени да понасят доста подобни неща — промърмори тя.

— Някои от нас се стараят да се издигнат над тях — рече Дарън, като все още се усмихваше.

Криси не бе уважавала мъжете като цяло и затова не бе ги обсъждала с Фила в писмата или телефонните си обаждания. Но бе направила няколко забележки за Дарън Кесълтън, които Фила бе запомнила: „Говорят, че имал голямо бъдеще в политиката. Може би той ще се справи блестящо — с широка усмивка и с жена, която Елинор грижливо е подбрала за ролята на съпруга на политик. Хилъри казва, че била съгласна семейството да финансира кампанията на Дарън. Надпреварата за политически пост изисква купища пари и големи връзки. Лайтфутови и Кесълтънови имат и двете.“

— Хайде да ви заведа да хапнете нещо. Рийд, както обикновено, наглежда работата край барбекюто. Знаеш колко го обича.

Дарън се обърна към Ник.

— Баща ти иска много да те види.

— Наистина ли?

Ник небрежно обви с ръка раменете на Фила и я поведе към рововете с барбекюто.

— Дай му още един шанс — внимателно вметна Дарън.

— Мислиш ли, че и той ще ми даде?

— Мисля, че всичко ще бъде добре, ако всеки от вас пожелае това — отвърна Дарън. — Гладна ли си, Фила?

Фила вдъхна ароматите, които се носеха от скарите, и за пореден път се изненада от себе си — апетитът й наистина се бе изострил.

— Да… мисля, че да.

— Добре. Има достатъчно за всички.

— Всяка година ли организирате празненство по случай Четвърти юли?

— Откакто аз и Ник се помним. Това е семейна традиция. Хората тук го очакват.

Фила изведнъж осъзна колко тежка беше ръката на Ник. Учуди се, че неговото собственическо държание така я обърква и същевременно я интригува. Виждаше го за първи път, откакто бе напуснал Холоуей, и беше поразена от странната вълнуваща тръпка, която бе усетила преди малко, когато я бе преметнал през рамото си.

На половината разстояние от барбекюто бяха пресрещнати от две големи яки кучета, които профучаха през тълпата и се лепнаха за Ник. Той започна да ги гали по ушите и да им говори тихо.

— Изглежда те помнят — отбеляза Дарън.

— Каква порода са? — боязливо попита Фила, когато смолисточерните животни обърнаха огромните си глави към нея.

— Ротвайлери — обясни й Ник.

— Чувала съм за тях. Кучета-убийци.

Тя се опита да отстъпи назад, защото ротвайлерите навряха безцеремонно носовете си в ръцете й, но не бе достатъчно бърза. С въздишка на примирение предпазливо ги потупа по гърбовете. Те очевидно се зарадваха на вниманието й към тях и настоятелно си поискаха още.

— Какво ще кажеш за това? — възкликна Дарън. — Направо се разтапят пред теб. Обикновено не са такива. В друг случай за секунди биха се нахвърлили върху непознат.

— Сигурно просто ме оглеждат дали ставам за вечеря — пошегува се Фила. — Преценяват как е най-лесно и бързо да ми разкъсат гърлото. Как се казват?

— Капкейк и Фифи — отвърна Ник.

— Сериозно?!

— Не те лъжа. Купи ги баща ми, малко преди да замина. Той ги кръсти така.

Ник намести очилата си и се засмя, наблюдавайки лудориите на кучетата.

— Дарън е прав. Те ти се подчиняват безпрекословно. Много необичайно нещо.

— Не мога да ти опиша колко съм развълнувана.

Ротвайлерите излаяха радостно към Фила и изплезиха езици, сякаш бе казала нещо много смешно.

— Напомнят ми за теб — подметна тя.

— Криси Мастърс мразеше кучетата — тихо се обади Дарън.

— Криси ужасно се страхуваше от кучета — студено поясни Фила.

Тя потупа за последен път ротвайлерите и се отдръпна.

— Хайде, да отидем да хапнем — подкани ги Дарън. — Какво ще кажеш, да пием по бира, Ник?

— Звучи добре.

Кучетата танцуваха в краката на Фила по целия път към барбекюто. Най-накрая тя се отказа от опитите си да избегне вниманието им. Не за първи път попадаше в подобна ситуация. Животните и децата често се държаха по този начин, когато бяха около нея.

Гостите се бяха струпали като стена край барбекюто, но когато Ник, Фила и Дарън се приближиха, тълпата сякаш по магичен начин се раздели на две. Край скарите имаше един едър широкоплещест мъж около шестдесетте. В дясната си ръка държеше маша, с която проверяваше работата на шестимата други мъже с готварски престилки. Когато човекът с посребрени коси се обърна, Фила мигновено разпозна характерния нос, студените сиви очи и високите заоблени скули — Рийд Кесълтън.

Почувства, че ръката на Ник върху раменете й се стегна, но гласът му, както винаги, остана спокоен.

— Здрасти, татко.

Рийд кимна леко, но в погледа му пролича напрегнатост.

— Чух, че си се завърнал. Радвам се, че го направи точно сега, за празненството.

Думите му прозвучаха малко стегнато, но бяха искрени.

— Доколкото разбирам, това е госпожица Фокс, нали?

— Фила, това е Рийд Лайтфут. Баща ми.

— Как сте? — много любезно каза Фила.

Не беше сигурна какво да очаква. Криси й бе говорила съвсем малко за Рийд Лайтфут. „Той винаги е на голф. Не се меси в работите на Хилъри.“

— Радвам се, че се запознахме, Фила — отзова се Рийд, като ловко обърна месото.

Нерешително замълча и добави:

Искате ли хамбургери? Въпросът беше отправен към Ник, но тъй като той не отговори, Фила машинално изрече:

— Звучи много апетитно.

Рийд отново кимна, очевидно зарадван, че има какво да прави.

— Ей сега ще се уреди. Елинор, къде си? Трябват ни още хлебчета.

— Ще кажа на някого от прислужниците да донесе малко, Рийд.

Фила се огледа и съзря една прекрасно изглеждаща жена на около шестдесет години да си пробива път през тълпата към тях. Върху дискретно боядисаната си тъмноруса коса носеше очарователна сламена шапка и беше облечена с копринена блуза в червено, бяло и синьо и бяла пола. Усмивката й беше широка и любезна.

Бледосините й очи веднага се спряха върху Ник.

— Ник, скъпи! Ти си тук! Толкова е хубаво, че те виждам отново, съкровище! Чухме, че ще си дойдеш днес, и сме толкова щастливи!

Ник свали ръката си от рамото на Фила, за да я прегърне.

— Здрасти, Елинор. Радвам се да те видя. Запознай се с Филаделфия Фокс.

Елинор се обърна към Фила все още със сияйната си усмивка, но очите й бяха станали студени.

— Разбира се. Госпожица Фокс. Доколкото си спомням, вие бяхте приятелката на Криси Мастърс?

— Така е. Тя беше най-добрата ми приятелка. Всъщност, беше ми като сестра.

Фила реши, че още в началото на играта трябва да поставят картите си на масата. Вече знаеше какво изпитва към Криси Елинор Кесълтън. „Тя ме мрази до мозъка на костите. Но това не ме притеснява. Аз също никак не държа на нея“ — бе казала Криси веднъж.

— Толкова ужасна катастрофа — безучастно изрече Елинор.

Тя се обърна към една атрактивна слаба брюнетка, чиито тъмни очи бяха втренчени във Фила.

— Вики, скъпа, запознай се с Фила Фокс, приятелката на Криси.

— Как сте, госпожице Фокс? Аз съм Виктория Кесълтън, съпругата на Дарън.

— Приятно ми е — отвърна Фила.

Протегна й ръка и си спомни описанието на Криси за тази представителка на клана: „Грижливо подбрана от скъпата Елинор, за да помогне на политическата кариера на сина й.“

Виктория Кесълтън погледна Ник и се усмихна предпазливо.

— Здравей, Ник, радвам се пак да те видя.

— Здрасти, Вики — кимна той. — Къде е Джордан?

— Тук съм! — извика едно момченце, изскачайки от прикритието зад майка си. — Ти кой си?

Ник клекна пред него.

— Аз съм Ник. Ти не ме помниш, но аз теб — да. Последния път, когато те видях, беше само на две години и ей толкова висок.

— Ама сега съм голям — гордо се усмихна Джордан и погледна нагоре към Фила. — Здрасти.

— Здрасти, момко. Казвам се Фила.

— Обичаш ли водорасли? — попита я Джордан.

— Да, като се замисля, да — с готовност отговори тя.

— Имам малко в стаята си. Искаш ли да ги видиш?

— Някой друг път, Джордан — Виктория хвана ръката на сина си и го дръпна. — Фила и Ник сега са гладни.

— Надявам се, че хамбургерите са готови — със сладък глас каза Елинор.

Тя взе две чинии и ги подаде на Ник и Фила.

— Хайде, сипете си от салатата и от гарнитурите.

— Благодаря, Елинор.

Ник пое чинията си и побутна Фила към масата с картофената салата.

— Тук всички наистина съжаляват за смъртта на Криси — подхвърли тя. — „Толкова ужасна катастрофа!“ — изимитира безучастната интонация на Елинор.

Ник сипа в чинията й салата.

— По-добре бъди реалистка, Фила. Не можеш да искаш от нея да скърби за смъртта на Криси. Приятелката ти направи живота й ад, докато беше тук.

— Криси не е виновна, че Бърк Кесълтън е изневерил на жена си преди двадесет и шест години!

— Разбира се, вие сте абсолютно права — чу се женски глас зад Фила. — Тя изобщо няма никаква вина. Но не очаквайте Елинор Кесълтън да го признае някога. Тя положи доста усилия да шлифова имиджа на семейство Кесълтън.

Фила веднага се досети коя е жената и щом се извърна, не се изненада, когато видя елегантна красива дама с кестенява коса и изумруденозелени очи. Носеше прекрасно скроени жълтеникавокафяви панталони, които подчертавана дългите й крака и бяла копринена блуза. На лявата си ръка имаше златна брачна халка.

— Здравей, Фила. Аз съм Хилъри Лайтфут.

— Здравейте.

Хилъри й протегна ръка. Маникюрът на дългите й пръсти беше перфектен.

— Искам да ти кажа колко много съжалявам за Криси. Тя беше едно прекрасно създание, сияйна и жизнерадостна. Страшно ми липсва.

Фила пое ръката й.

— Благодаря, госпожо Лайтфут. За мен е удоволствие да се запознаем.

„Хилъри е единственият член на клана, когото Криси наистина харесваше“ — припомни си Фила.

— Наричай ме Хилъри.

Хилъри Лайтфут се обърна към Ник, който нагъваше картофена салата. Изражението й беше ведро, но някак си непроницаемо.

— Здравей, Ник.

Ник й кимна, но не се ръкува.

— Здрасти, Хилъри.

— Бях изненадана, когато чух, че си решил да се върнеш.

— Нима? — той си взе от туршията и се загледа в тълпата. — Ама че навалица има тази година.

Хилъри проследи погледа му.

— С всяка изминала година става все по-голяма. Скоро ще трябва да се ограничим с покани само за приятели на семействата. Тази работа с каненето на целия град започва да става досадна, да не говорим за разходите.

— Кесълтънови и Лайтфутови могат да си го позволят.

Гласът на Ник беше спокоен, но на Фила й се стори, че долавя в тона му нотки на раздразнение.

— Така е, но едва ли си струва.

— Пикникът за Четвърти юли е традиция за семействата. Не виждам как татко би се отказал от нея.

— Напоследък Рийд все повече и повече предоставя на мен да вземам важните решения — тихо каза Хилъри. — Всъщност, може би ще ти е интересно да узнаеш, че на миналогодишното акционерно събрание той предостави неговите, както и твоите акции, на мое разпореждане. Вярва ми, че мога да работя за доброто на фирмата.

— Винаги ти е вярвал, нали, Хилъри?

— Защо да не ми вярва? Аз винаги съм вземала интересите на „Кесълтън и Лайтфут“ присърце, за разлика от теб.

Фила се приближи до подноса с подправките и съсредоточено се захвана да пълни хлебчето си с горчица и кетчуп. Почти физически усети зловещото пукане от емоционалното напрежение около двамата. Полазиха я тръпки, но също така й хрумнаха няколко интригуващи въпроса. Запита се какви ли са били отношенията им преди. Очевидно беше, че през последните две години Ник не бе пращал на съпругата на баща си картички по случай Деня на майката.

Дарън донесе две кутии бира и подаде едната на Ник. Хилъри кимна на Фила и се смеси с тълпата.

Точно в десет часа вечерта небето беше озарено от първите фойерверки. Фила седеше с кръстосани крака на моравата пред една от колонадите и гледаше. Около нея бяха се събрали жените от двете семейства. Единственият представител на мъжкия пол в групата беше малкият Джордан. Той беше така екзалтиран, че не можеше да си намери място.

Гостите от града се бяха разположили по цялата поляна. Някой пиеха бира, а други се опитваха да се докопат до още едно парче ябълков пай. Кучетата се бяха усмирили и лежаха неподвижно. Едното от тях бе успяло да се промъкне и да сложи главата си в скута на Фила. Ник беше изчезнал заедно с баща си, Тек Шърман и Дарън.

— Всички ли мъже от семействата се занимават с фойерверките? — обърна се Фила към Вики, която беше седнала близо до нея.

— Такава е традицията — рязко й отвърна тя и погледна лудеещия си син. — След няколко години и Джордан ще може да участва в пускането им.

— Догодина, догодина, догодина! — занарежда Джордан и изпищя, когато поредният пъстър букет разцъфна в нощното небе.

— Фойерверките са опасни — намръщи се Фила. — Преди всичко, те представляват експлозиви. Малки бомби. Би трябвало с тях да работят експерти.

— Рийд, Дарън и Ник са експерти. И Бърк беше.

— Наистина ли? А къде са получили квалификацията си?

— О, всеки мъж от семействата Кесълтън и Лайтфут минава през военно обучение. Предполагам, че когато Джордан завърши колеж, ще постъпи за известно време в морската пехота или във военновъздушните сили.

— Още една традиция? — попита сухо Фила.

— Не можеш да си представиш колко много традиции са установили тези хора само за две поколения. Моят род живее във Вирджиния от седемнадесети век, а изобщо няма толкова обреди и ритуали, колкото те.

— Ник и Дарън са изкарали военна служба?

— Бащите им биха ги изритали от бизнеса, ако не бяха отбили военния си дълг. Така че не се притеснявай — те умеят да се оправят с експлозиви и фойерверки.

От тъмнината вдясно прозвуча мекият глас на Хилъри:

— Отивам да взема нещо за пиене. Някой друг иска ли?

— Не, благодаря — поклати глава Фила.

— Нищо не искам, Хилъри — измърмори и Виктория.

Елинор Кесълтън стана от мястото си.

— Ще дойда с теб, скъпа.

Възцари се мълчание.

— Възнамеряваш ли да продължиш оттам, където спря Криси? — най-после тихо попита Виктория.

Досега Фила се бе учудвала на напрегнатата й интонация и затова се зарадва, когато причината за недружелюбното й държание бе излязла наяве.

— Какво искаш да кажеш?

— И ти ли ще ни създаваш неприятности?

— Мислиш ли, че мога?

— Криси определено го направи.

— Аз не съм Криси.

— Да, ти си различна. Много различна. Разбрах това в минутата, в която те видях. Сега акциите са у теб… Защо Ник те доведе в Порт Клакстън?

— За да ми даде възможност сама да открия какво е ставало, докато Криси е била тук. Искам да знам какво сте й направили всички вие, Вики!

— Въпросът е по-скоро какво тя ни стори — отсече Виктория. — Боли ме заради нея, защото тя е мъртва, но за краткото време, когато беше тук, доста ни напакости. Надявам се, че няма да продължиш делото й. Семействата изстрадаха достатъчно.

— Какво точно изстрадаха?

— Няма значение. Теб не те засяга. Просто си помислих, че трябва да знаеш — това, което се случи между семействата и Криси, не беше едностранно.

— Може би.

За няколко минути отново настъпи тишина, после Виктория Кесълтън продължи:

— Ник си дойде днес заради теб, нали? Нямаш си представа колко смутени бяха всички, освен Елинор. Тя винаги е вярвала, че рано или късно той ще се върне. Чудя се какво ли е намислил?

— Да сложи ръка на акциите ми, както впрочем и всички останали.

„Ако съм умна, не трябва да забравям тази проста истина нито за минутка“ — напомни си Фила.

— Видях малката сцена долу край портала днес следобед. Всички я видяхме. Ама че влизане!

Фила потрепери.

— Определено идеята за това не беше моя.

— Не бих казала, че е била и на Ник. Поне на Ник, когото си спомням от преди три години. Залагам и последния си долар, че Никодимъс Лайтфут не е човек, който някога би метнал жена на рамото си и би я носил през тълпата.

— Може би прекалено дълго е живял в Калифорния.

— Каквато и да е причината, той разкри една нова своя страна. И съм сигурна, че Хилъри никога не е подозирала за нея. Не мога да си представя, Ник да я прехвърли през рамо. Никога, за нищо на света.

— Хилъри?! — замръзна Фила. — Защо ще иска да я премята през рамо?

В светлината на поредната експлозия Виктория изпитателно я погледна.

— Не знаеш ли?

— Какво да знам?

— Съжалявам. Не биваше да говоря за това. Просто предположих, че Ник сигурно трябва да ти е казал досега.

— Какво да ми каже, за Бога!?

— Хилъри е бившата съпруга на Ник. Преди три години се разведоха. Тя се омъжи за Рийд веднага след развода.

Пета глава

Тишината в библиотеката беше потискаща. Ник се разположи в един от старите махагонови столове и изпъна краката си, наблюдавайки как баща му налива бренди в чашите, поставени на поднос от началото на осемнадесети век. Старинният кристал звънтеше мелодично.

Запита се какво ли прави Фила в момента. Реши, че вероятно е заспала дълбоко. Преди половин час бе я изпратил до вилата й „Олд Гилмартън“. Беше му се сторила подозрително притихнала и самовглъбена. Предварително бе обмислял как да докара нещата до целувка, но после бе решил да не рискува, заради непредсказуемото й настроение.

Премести погледа си върху познатите лавици с книги по стените на високото помещение. Библиотеката представляваше прекрасна илюстрация на федералния период. Лично Елинор Кесълтън бе планирала и ръководила подбора на мебелите тук, както и във всяка стая на двете вили и на къщите в Бейнбридж Айлънд. Тя бе най-добрата специалистка в тази област. Щом Елинор казваше, че стаята е мебелирана във федерален стил, значи без съмнение беше така.

Книгите по рафтовете варираха от „Моби Дик“ до последните поверителни експозета за вътрешните разработки на ЦРУ. Бяха поставени зад стъклени витрини, а самите лавици в стил „Дънкан Файф“ бяха изработени от махагон, топола и бор. В един мрачен ъгъл на библиотеката зад трите тома на „Американска история на XIX век“ трябваше да има един стар брой на „Плейбой“. Ник бе го пъхнал там много отдавна, когато му се бе сторило, че чува стъпките на майка си в хола. Доколкото си спомняше, всички момичета на снимките в списанието бяха изключително пищни и надарени. Въобще не приличаха на Фила. Тя имаше добре оформено задниче и нежни, вирнати малки гърди, които беше сигурен, че би могъл да обхване с длани.

Погледът му отново обходи стаята и се спря върху блестящия полилей и познатото украшение, изобразяващо белоглав орел. Старинният бродиран параван все още си стоеше пред камината. На мястото си бе и овалната библиотечна масичка, покрита със зелено сукно. Всеки ъгъл на тази стая пазеше спомени за детството и за юношеските му години. Но не беше идвал тук от доста време и сега не се чувстваше особено удобно.

— Проклетите фойерверки с всяка година стават все по-хитри, а? — отбеляза Рийд, твърдо решен да завърже разговор.

Подаде чашата на сина си и седна в едно кресло. Очевидно примирието беше обявено.

Ник на свой ред потърси начин да покаже добронамереността си.

— Тази вечер стана добро шоу. Децата направо се изкефиха.

— Те винаги се радват така — Рийд отпи от брендито си. — А как върви бизнесът ти? Имаш ли поръчки?

— Достатъчно са.

Думите му прозвучаха малко рязко и Ник се опита да удължи отговора си.

— Калифорния гъмжи от адски много факири на бързата закуска, които смятат, че е време да отворят ресторанти за пържени пилета с грейпфрут в центъра на Токио или Милано. Всички те искат консултации и си плащат за тях.

— И какво знаеш за пържените пилета с грейпфрут?

— Нищо — отвърна той, като се насили да не обръща внимание на скептичния тон на баща си. — Но знам доста за това как се прави бизнес в Токио или Милано.

— Благодарение на факта, че си се родил Лайтфут.

— Да. Благодарение на това. Няма нищо по-важно от произхода, нали, татко?

— Не мисля, че напоследък често се сещаш за него.

— Вярвай ми, често съм го правил.

Ник бе доловил войнствените нотки в гласа на баща си, но искаше да му зададе някои въпроси, затова продължи спокойно:

— Като говорим за семейство и произход, как вървят нещата с „Кесълтън и Лайтфут“?

Рийд го погледна свъсено.

— Горе-долу.

— Много изчерпателно.

— Ако чак толкова те интересуват подробностите, идвай на годишните събрания.

— Май ще е малко неудобно за всеки от нас, не мислиш ли?

Рийд стана, без да каже нищо, отиде до прозореца и застана там, загледан в тъмнината навън. След доста голяма пауза каза:

— Ако не беше толкова твърдоглав, нищо подобно нямаше да се случи!

— Не ставай глупав, татко. Не можеш да ме обвиняваш така. Това е семеен проблем.

— Бихме могли да оправим нещата.

— Как по-точно? Като фирмата се откаже от договорите си с правителството? Може би. Но и двамата знаем, че не можем да оправим другата каша!

— По дяволите, Ник!

— Не трябваше да се жениш за нея, татко. Сега съм голямо момче. Мога сам да се оправям, когато оплескам нещо.

— Е, добре, обаче точно тази каша изобщо не се потруди да оправиш, нали? Просто остави всичко на някой друг!

Ник усети, че започва да кипва.

— Знаех какво правя. Трябваше да имаш повече вяра в мен!

— Дявол го взел! Трябваше да направя нещо! Не можех ей така да й обърна гръб. Нямаше да е честно. Ако ти не беше…

Рийд с неимоверно усилие преглътна остатъка от изречението си.

— Хайде да сменим темата.

— Да, хайде.

Рийд нервно се извърна.

— Добре. Какво, по дяволите, става между теб и тази Фокс?

Ник разклати чашата си.

— Нищо особено. Засега.

— Можеш ли поне да ми кажеш какво си намислил?

— Не съм сигурен.

— Защо я доведе тук?

— Тя иска да си отговори на някои въпроси.

— Какви въпроси? За „Кесълтън и Лайтфут“?

— Не, тя вече знае, че фирмата произвежда смъртоносни машинки.

— Смъртоносни машинки? По дяволите! Да не е една от онези?

— Страхувам се, че да.

— Повече се надявах да се окаже като приятелката си Мастърс. И какво ще поиска, за да се махне?

— Съжалявам. Няма да е толкова лесно.

— Спомена, че искала да разбере някои неща.

— Да, за нас и за това, което е станало с приятелката й.

— Какво за нея?! — раздразнено попита Рийд.

— Иска да разбере как семействата са се отнасяли с момичето и дали не носят някаква морална отговорност за това, което й се е случило. Мисля, че мнението, което тя ще си състави за нас, ще определи решението й как да постъпи с акциите си.

— Морална отговорност?! За смъртта на Криси Мастърс? Да не е смахната? Мастърс бе пила, като се качи в колата. Край на историята. Никой друг не е замесен в инцидента и ние сме дяволски сигурни, че не носим никаква морална отговорност за това, което стана. Само някоя либерално настроена фуста с объркания си мозък може да приписва вината на всеки друг, само не и на този, който наистина си е виновен.

— Какво да ти кажа? — сви рамене Ник. — Фила е бивша социална работничка или нещо подобно. Така мислят хората от нейния тип.

— И всичко това заради Криси! — смръщи вежди Рийд. — Не вярваш в тези глупости за морала, нали?

— Не. Достатъчно дълго съм живял в Калифорния, за да мисля по този начин.

— Е, това най-после е нещо.

— Благодаря.

Рийд не обърна внимание на сухия тон на сина си.

— Та, каква ти е идеята да я водиш тук?

— Мисля, че ако тя има шанса да се срещне със семействата и да получи отговори на въпросите си, би могла да преодолее предубедеността си за нас. Доколкото съм в течение, напоследък й се е струпало много. Има нужда да се хване за нещо, което да я изправи отново на крака. Криси Мастърс е била за нея много повече от добра приятелка. Двете сякаш са били от една кръв. Мисля, че ако има възможността да се убеди, че Кесълтън и Лайтфут не са демонични семейства, тя ще подходи по-разумно към въпроса с акциите.

Рийд кимна бавно.

— Разбирам какво имаш предвид. Може и да стане. За съжаление, с Криси си приличат твърде много.

— Какво знаеш за Криси Мастърс?

— Малко. Хилъри я познаваше по-добре. Всичко, което ми е известно, е, че преди година се изтърси на вратата на Бърк и оттам нататък започна да опъва нервите на всички, с изключение на неговите. Исусе Христе, колко съжалявах Елинор! Цялата тази работа беше страхотен шок за нея. Не й беше лесно да приеме спокойно извънбрачната дъщеря на Бърк.

— Особено, когато в продължение на близо четиридесет години си е затваряла очите за похожденията му — съгласи се Ник.

— Елинор е глупачка. Тя знаеше какво става. Но е прекалено изтънчена дама, за да го приеме.

— За разлика от майка ми?

— Нора щеше да ме скалпира, ако се бях опитал да си развявам байрака наоколо — засмя се на спомена си Рийд и поклати отново глава. — Но Елинор е различна. Нора често повтаряше, че ако накараш Елинор да рине фъшкии, тя ще намери начин това да изглежда така, че все едно засажда чайни рози. Докато Бърк не парадираше със завоеванията си пред нея, Елинор се правеше, че всичко е наред.

— Но когато се е появила Криси с неопровержимите доказателства, че е дъщеря на Бърк, нали е нямало как да се преструва повече?

— Така е. А Елинор се държеше с момичето дяволски резервирано. Отнасяше се към нея като към някаква далечна роднина, вместо като към природена сестра на Дарън. Но нямаше никакво съмнение, че Криси е дъщеря на Бърк и Елинор го знаеше. Дори и да не беше пръскала пари за частни детективи, които да открият баща й, в минутата, в която я видя, вече знаеше коя е. Криси изглеждаше като истинска Кесълтън.

— Ами Бърк?

— Бърк я прие много мило още в началото. Даде ясно да се разбере, че е много радостен, за разлика от другите, които я избягваха. Казваше, че била „цяла бащичко“. Твърдеше, че му е одрала кожата.

— Сигурно е накарал Дарън да се чувства много пренебрегнат.

— Знаеш какъв беше Бърк. Той направи голямо театро от цялата работа. Появяването на Криси му даде шанса да излезе на сцената. Винаги е харесвал да е в центъра на вниманието.

— Да — съгласи се Ник, — винаги е харесвал. Биваше го за това.

Рийд се намръщи.

— Без съмнение, Криси Мастърс ни създаде доста ядове, докато беше тук, но убеден съм, че и никой, освен Бърк — именно заради позата, която си бе избрал — не си мръдна пръста, за да я накара да се почувства част от семейството. Така че и двете страни си правеха мръсно.

— Знам това.

— Мислиш ли, че ще можеш да убедиш тази Фокс, че не сме „морално отговорни“ за смъртта на Мастърс?

— Това не зависи от мен, а от всички вас, нали?

— Глупости! Очевидно имаш влияние върху нея. Използвай го!

— Влияние?

Рийд се върна обратно до стола си и седна.

— Хайде, Ник! Не забравяй, че съм ти баща! Сега, когато Нора я няма, аз съм този, който те познава по-добре от всеки друг. Видях сцената край портала, когато дойде Фила, и те наблюдавах как я изпиваше с очи цял следобед. Ако все още не спиш с нея, скоро и това ще стане. Това ли е планът ти? Да върнеш тези акции, като я накараш да се раздели с тях в леглото?

— Интересна мисъл. Смяташ ли, че бих могъл?

— Не знам. Малката хитруша си я бива. А е и смела — иначе нямаше да е тук и да размахва тези акции пред лицата ни.

— Може би си прав.

В погледа на Рийд проблесна насмешливо пламъче.

— По-добре внимавай, синко. Тя може да се окаже дяволски хитра и сама да те вкара в леглото си.

— Да. В края на краищата, тя е настроена срещу нас. За нея аз съм един от враговете й.

— Дяволски си прав. Ти си врагът. Никога не забравяй това. Ти си Лайтфут. Ако започнете игрички в леглото, добре е да си имаш едно наум.

— Така и ще направя.

Рийд се ухили.

— Днес тя със сигурност изкара Тек из нерви.

— Да.

— Трябва да ти кажа, че никога не съм те виждал да мяташ жена на рамото си.

— Така е, не е в мой стил — съгласи се Ник.

— С какво каза, че си изкарвала хляба тази Фила?

— Била е социален работник.

— Всеотдайна, значи.

— Всеотдайните хора, които правят това, в което вярват, винаги са доста трудни като характер, нали? — иронично се усмихна и Ник.

Баща му го погледна изпитателно.

— Намираш това за доста забавно, а?

— Нека кажем, че очаквам да стане интересно.

— Интересно — повтори замислено Рийд. — Може би си прав.

— Защо си позволил на Хилъри да гласува с моите и твоите акции на последното събрание?

Ник съжали за въпроса си веднага, щом го изрече. Но в същото време знаеше, че не би могъл да го премълчи. Мисълта за това го бе измъчвала целия следобед.

Лицето на Рийд се изопна.

— Ако ти пука кой гласува с акциите ти, ела си вкъщи и сам се погрижи за тях!

— Сгрешил си, като си прехвърлил нещата на нея, татко.

— Така ли? Тя се е посветила на „Кесълтън и Лайтфут“. Това е всичко, което я интересува.

— За разлика от мен? Може би донякъде си прав, но Хилъри е загрижена за себе си, а не за фирмата и ако си го забравил, значи те чакат големи ядове.

Рийд изгледа студено сина си.

— Достатъчно, Ник! Дявол да го вземе, сега Хилъри е моя жена! Или я уважавай, както подобава, или си омитай задника от тази къща!

— Тя е като акула. Още ли не си го разбрал?

— Затваряй си устата, Ник! Веднага! Иначе му мисли!

— Как се стигна до това?

— До кое?

— Как се стигна дотам, че ти й прехвърли абсолютно целия контрол върху нашата половина от компанията? — с леден глас попита Ник.

— Искаш да знаеш как стана ли?

Ядосан, Рийд се надигна от мястото си и се наведе към него.

— Ще ти кажа как, по дяволите, се случи! Тя беше съкрушена след загубата на бебето. Беше на ръба на нервна криза. Реших, че ако се занимава с нещо, ако мисли за друго, а не за спонтанния аборт, това може да й помогне. Започнах да я въвеждам по малко в работата на компанията. Скоро тя се почувства там като риба във вода.

— Да, бас държа, че е така.

— Вярно е! Хилъри наистина има талант за управление. И е загрижена за състоянието на „Кесълтън и Лайтфут“.

— А ти не си ли вече?

— Откривам малките удоволствия на човек, оттеглил се от бизнеса.

Рийд седна пак и изпразни чашата в гърлото си.

— Сега на голф съм по-добър, отколкото преди години.

— Не ме залъгвай с празни приказки. Да управляваш „Кесълтън и Лайтфут“ беше за теб единствената игра, която наистина си харесвал.

— Смисълът да изградиш фирма като „Кесълтън и Лайтфут“ е в това, да оставиш след себе си нещо, което наистина си струва. Вече нямам на кого другиго да завещая моята половина от фирмата, нали? Когато ти си тръгна, даде да се разбере дяволски ясно, че никога няма да се върнеш.

Ник въздъхна и затвори очи.

— Можете да направите опит за второ дете.

— Ще бъде малко сложно, при положение, че Хилъри и аз имаме отделни спални — горчиво рече Рийд и се облегна назад.

Ник вдигна клепачи и впери поглед в баща си.

— Не ми казвай, че си открил истината.

— Коя истина?

— Че да си легнеш с нея е все едно да спиш с ледена статуя.

— Мамка му, Ник, казах ти да си държиш устата затворена! Сега тя е моя жена и аз няма да позволя на никого да я одумва, дори и на теб! Особено на теб! Не и след това, което й стори! Млъкни! Знаех си, че така ще стане.

Рийд удари с юмрук по облегалката на креслото си.

— Ако преди три години не беше избягал от отговорностите си, сега нямаше да сме в такова положение! Така че, нагло е от твоя страна да ми даваш акъл как с Хилъри можем да си правим деца!

Рийд тресна чашата си о масата и тя се пръсна на парчета.

За известно време Ник остана загледан в натрошения кристал, който блестеше на светлината от настолната лампа. После стана.

— Толкова по голямото сдобряване. Благодаря за брендито. Май е време да си лягам.

Рийд трепна.

— Стаята ти е срещу моята. Хилъри я приготви.

Ник кимна и тръгна към вратата.

— Ник…

— Какво?

— Акциите, които са в онази жена, Фокс…

Ник го погледна през рамо.

— Какво за тях?

— Те принадлежат на семейството — глухо каза Рийд. — Престани с проклетите си игрички. Кажи ми направо, смяташ ли отново да ни върнеш акциите?

— Да — отвърна Ник и натисна дръжката на бравата. — Ще ги върна.

Излезе в коридора и затвори вратата след себе си. Откъм стълбището не се чуваше никакъв звук, но нещо го накара да погледне натам. На площадката стоеше Хилъри. Косите й бяха разпуснати и падаха по раменете й като блестящи медночервени пламъци. Изумрудените й очи го стрелнаха изпепеляващо. През тънката материя на широката роба се очертаваше стройната й фигура. Ник твърде добре познаваше това тяло — една прекрасно изваяна статуя, която никога не бе успял да събуди за живот.

— Не искам да разстройваш Рийд!

— Имам да ти съобщя нещо, Хилъри. Баща ми може сам да се грижи за себе си. Внимавай или в най-скоро време той ще ти покаже как умее да се справя.

Хилъри се спусна надолу с едно стъпало и коприненият пеньоар се надипли около глезените й.

— Каква е играта ти, Ник? Защо си тук? Защо доведе тази жена?

— Не очакваш наистина да ти отговоря, нали?

Ник се насочи към външната врата.

— Къде отиваш?

— Да намеря някое по-уютно място, където да спя.

Той излезе и вдиша хладния нощен въздух. До вилата на Филаделфия имаше десетина минути път пеша.

Силното чукане по вратата стресна Фила и прекъсна изненадващо дълбокия й сън. Страхът прониза цялото й същество. Тя се надигна, като се мъчеше да се ориентира в безпорядъка на новата си спалня.

Отново се почука настоятелно и грубо. Фила автоматично преметна крака през ръба на леглото и посегна към виолетовата си роба. Почти бе стигнала до вратата, когато се сети за пистолета. „Точно той ми трябва сега“ — помисли си разтревожена. Втурна се към нощното шкафче и извади чекмеджето. Напипа оръжието в тъмнината и го сграбчи.

Чукането се потрети — този път придружено от познат мъжки глас:

— Фила, аз съм — Ник. Отвори!

Тя с голямо облекчение пусна пистолета обратно в чекмеджето и се извърна рязко. Тръгна към входната врата, като пътьом няколко пъти дълбоко си пое въздух. Когато я отвори, почти бе възвърнала нормалния си пулс.

— Какво правиш тук?

В полумрака Ник изглеждаше по-едър от всякога.

— Имаш ли нещо против да вляза? — нетърпеливо попита той и без да дочака отговор, прекрачи прага.

— За Бога, Ник, един часът след полунощ е!

— Знам колко е часът. Имам часовник за две хиляди долара, който работи с абсолютна точност.

Той прекоси непретенциозната дневна с разкривени мебели и гол дъсчен под, влезе в кухнята и започна методично да отваря и затваря шкафчетата.

— Наистина ли? И кой ти го даде?

— Баща ми. Подари ми го, когато поех кормилото на „Кесълтън и Лайтфут“. Мислех, че когато напусках, ще си го поиска обратно заедно с всичко останало, свързано с поста ми, но той не го направи. Вероятно бе забравил за него.

Фила пристъпваше от крак на крак.

— Ник, ще ми кажеш ли какво става?

— Въпроси. Само въпроси. Намира ли ти се нещо за пиене?

— Имаш предвид, нещо силно като скоч или бърбън? Не. Току-що пристигам тук, забрави ли? Напазарувах колкото за закуска и това е всичко. Какво все пак правиш тук по никое време?

Ник се извърна и се облегна със скръстени ръце на облицования с очукани плочки кухненски плот.

— Търся къде да прекарам нощта.

Тя го изгледа подозрително.

— Мислех, че ще спиш в Тара Уест.

— Промених решението си.

— Защо?

— Нека кажем, че имах неприятен разговор с баща си, и след като приключихме, разбрах, че не мога повече да остана там.

— Вече?

— Когато реша нещо, действам наистина бързо. Сигурна ли си, че нямаш нищо за пиене?

Фила въздъхна.

— Топло мляко.

— Какво?

— Чу ме. Мога да ти стопля малко мляко.

— Звучи отвратително.

— Е, добре, тогава може би чай.

— Не пия чай.

Тя взе да губи търпение.

— Съжалявам, сър, но това е всичко, което предлагаме в момента. Ако знаех, че ще се изтърсите посред нощ, щях да купя бутилка бренди, за да ви успокоя, сър.

— Вече пих достатъчно бренди тази вечер по време на разговора ни с татко… когато разбрах, че ще прекарам нощта някъде другаде.

— Защо реши така?

— Скарахме се. Не очаквах нещата да се развият по този начин и мисля, че и двамата искахме да го избегнем. Имахме доброто желание, но… Честно казано, аз избухнах пръв.

— Защо се скарахте?

— Заради много неща.

— Например заради Хилъри?

Ник присви очи зад очилата си.

— Какво те кара да мислиш така?

Фила скръсти ръце на гърдите си.

— Знам, че тя е бившата ти жена, Ник.

— Бързо набираш информация, а?

— Нали затова съм тук — да откривам разни факти, забрави ли?

— Кой ти каза за Хилъри и мен?

— Вики.

— Да, възможно е — кимна Ник, сякаш се потвърждаваше нещо, което е предполагал. — Не съм и допускал, че е била Елинор. Тя винаги е искала семейните тайни да си стоят заключени в килера, където им е мястото.

— Сигурно и ти смяташ така, иначе щеше да ми кажеш за Хилъри.

Той определено беше изненадан от думите й.

— Защо ще трябва да ти казвам? В случая това изобщо не е важно.

— Жените гледат малко по-различно на тези неща.

— Само жените, които живо се интересуват от мен, биха погледнали на това от друг ъгъл. Ти интересуваш ли се от мен, Фила?

Фила се изчерви и не отговори на въпроса му. Вместо това каза неуверено:

— Сигурно е било мъчително за теб. Искам да кажа, все пак ти е била жена и… тъй нататък.

— Да, разбира се. Мъчително… Всъщност, ние наистина засегнахме темата за Хилъри, но главната причина за скарването ни изобщо не може да се нарече съперничество между баща и син. Тя не го отбягва, макар че от това, което подразбрах, излиза, че неговото легло е също толкова студено, както бе и моето, когато бях женен за нея.

— Тя е красива жена.

— Това е нещо, което веднага се забелязва, нали? Обаче е най-студенокръвната кучка от тази страна на земното кълбо. Но вече не ми пука. Въпреки че сигурно и аз имах вина за това. Господи, та аз не съм донжуан!

— Ник…

— Може би все пак имаш нещо за пиене.

Ник отвори вратата на хладилника и се загледа в празните рафтчета. На мъждивата светлина от лампичката лицето му изглеждаше напрегнато. След няколко секунди изруга тихо и примирен с действителността, неохотно затвори и спря да тършува.

— Казах ти, че няма нищо друго, освен мляко… Как се срещнахте?

— С кого? С Хилъри?

Ник отново се облакъти на плота.

— Елинор ни запозна. Хилъри е дъщеря на някакви стари нейни приятели. Родът им води началото си отпреди стотици години.

— Да не са били от най-първите заселници? Ужасяващо голяма част от висшата класа по Източното крайбрежие изглежда смята, че предците им са пристигнали вкупом с „Мейфлауър“.[1] Този кораб ще да е бил доста претъпкан.

„Ето значи каква била работата — помисли си Фила. — Хилъри се оказва още една съпруга, избрана от Елинор.“

— Ще ми спестиш ли лекцията си за женитбите между роднини във висшата класа? Тази вечер не съм в настроение да слушам такива неща!

— Това, че Хилъри се е омъжила за баща ти, след като ти си бил женен за нея, не е кръвосмешение.

— Да, не е. Така че, не се опитвай да представяш нещата по този начин.

— Чувала съм, че в някои стари, солидни семейства по Източното крайбрежие е почти традиция приятелките да се прехвърлят от брат на брата или от баща на син.

— Господи, Фила!

— Вярно е. Чела съм го някъде.

— Ако става въпрос за приятелка, която е кинозвезда, а семейството има силно ляв уклон, предполагам, че е възможно — изръмжа Ник, — но повярвай ми, Фила, никой в моето семейство няма либерални възгледи.

— Само за Хилъри ли говорихте?

— Е, и за някои други неща…

— Като например?

— Акциите ти в „Кесълтън и Лайтфут“.

— О! Знаех си. Просто си знаех!

— За какво очакваш да си говорим? Не забравяй, че именно заради твоите акции се върнах под родната си стряха.

— Не е смешно, Ник.

— Че кой се смее?

Фила изпитателно се взря в него.

— Предполагам, че баща ти е искал да разбере дали ще успееш да сложиш ръка на акциите ми?

— Да, точно това искаше да узнае.

Тя вирна брадичка.

— Е? И ти какво му каза?

Ник сви рамене.

— Казах му, че ще ги взема.

— Да, разбира се, че ще го направиш — прошепна Фила, сякаш на себе си.

Тя тръгна към спалнята и Ник я последва.

— Фила?

— Да?

— Ами малкия проблем къде да прекарам нощта?

Гласът му беше доста дрезгав, но както винаги, спокоен.

— Използвай популярността на фамилията си в града, за да си намериш стая в някой мотел.

— По-скоро бих останал тук.

Фила се извърна и установи, че доста обезпокоително се бе надвесил над нея. Отдръпна се инстинктивно.

— Защо искаш да останеш?

Ник протегна ръце, хвана я за реверите на халата и бавно я привлече към себе си.

— Знаеш защо…

Тя се опита да потисне внезапната възбуда, която прониза тялото й.

— Бих направила голяма глупост, ако те допусна в леглото си…

— Мислиш, че съм един от враговете ти, така ли?

— А не си ли?

— Не, Фила, не съм.

— Искаш акциите ми.

— Това е друг въпрос. Акциите принадлежат на семейството и рано или късно, аз ще им ги върна. Но това няма нищо общо с теб и мен. То не ме прави твой враг.

— Как можеш да говориш така?

Фила потърси очите му.

— Дявол да го вземе, как можеш да говориш така!

— Мога, защото това е истината. Мога да го извикам или да го прошепна, или нещо средно между тези двете.

Палецът му се плъзна по брадичката й.

— Избери си как да ти го кажа.

— Никога не бих ти повярвала… — отчаяно изрече тя.

За пръв път от месеци насам беше обзета от опияняващото, прекрасно и влудяващо усещане, че е наистина е жива.

— Напротив, можеш да ми вярваш, Фила.

Пръстът му докосна долната й устна и нежно я натисна.

Фила потрепери.

— Ако се наложи да избираш, ще вземеш страната на семейството си…

— Мислиш ли?

— Така или иначе, вече си го решил.

— Казах само, че ще им върна акциите. Това е единственото нещо, което съм решил. Не търси никакъв друг смисъл в думите ми. Това, което става между теб и мен, няма нищо общо със семействата или с тези проклети книжа.

Тя си помисли, че ще я целуне, но Ник не го направи. Просто стоеше, държеше я за реверите и чакаше.

Битката, която Фила проведе със себе си, беше дълга. Скована и горда се опитваше да се отдръпне от пропастта, пред която се бе оказала.

— Ще ме целунеш ли? — почти прошепна Ник. — Мисълта за това как ли ще бъде, ме подлудява.

„Същото е и с мен…“ — призна най-после Фила пред себе си и като изстена тихо, се предаде на неудържимата сила на страстта. С нарастваща възбуда трескаво сграбчи раменете му. Никога мъж не беше замайвал главата й така и сега тя беше истински очарована от собствената си реакция. Преди години Криси й се бе присмивала, казвайки й, че разочарованията й в секса са непосредствено свързани с факта, че още не е срещнала подходящия партньор. Тя я бе посъветвала да експериментира, но Фила не се бе решила да подходи към въпроса така. Не само заради присъщото й благоразумие, но и заради стария си страх, с който трябваше постоянно да се бори. Страхът, че сексът далеч не е толкова привлекателен. Заради това, което й се бе случило веднъж преди години, самата мисъл за мъж, който се катери отгоре й, вече беше достатъчна, за да предизвика у нея неописуем ужас.

Но тази вечер нейната предпазливост беше само някакъв неясен и далечен глас, който тя игнорира с представата за топлината, очакваща я в обятията на Ник. Импулсивно и неумело впи устните си в неговите и усети вкус на бренди и стаено желание.

— Да, това е. Това е, което винаги съм искал… — каза дрезгаво той.

Дланите му погалиха бузите й.

— Хайде, ето ме. Давай! Със сто мили в час…

Горещите вълни, които я обливаха, ставаха все повече и по-бурни, Фила гореше в страстния копнеж да разбере още за сладките тръпки, които разтърсваха тялото й. Сграбчи главата му, привлече я към себе си и устните им отново се сляха, а езиците им се вплетоха в безумен танц.

Ник тихо се засмя.

— Спокойно, скъпа, тук съм за цялата нощ. Целият съм твой.

Прехвана я през талията и я вдигна.

— Защо не ме обвиеш с краката си?

— Ник, почакай! Аз… ние не бива…

— Всичко е наред — прошепна й успокояващо той. — Няма защо да се тревожиш. Здрав съм като бик. Искаш ли да видиш кръводарителската ми карта?

Фила завъртя глава като обезумяла.

— Аз също съм здрава, но не това имах предвид.

Повече не можеше да разсъждава трезво.

— Обвий краката си около мен — отново настоя Ник с блеснали от желание очи. — Направи го, Фила!

Фила се подчини мигновено и притисна хълбоците му с бедрата си, сякаш той беше жребец, а тя — ездач. Ръцете й се сключиха зад врата му и устните й отново потърсиха неговите. Зъбите им се докоснаха. Смътно осъзна, че очилата му й пречеха.

Ник я понесе през малкия хол, влезе в притъмнената спалня и се стовари заедно с нея на леглото. После се претърколи и легна по гръб, като сви единия си крак. Очите му пламтяха в полумрака.

— Ник…

— Тук съм.

Фила, замаяна, задъхана и изпълнена с трепетни усещания, нямаше нужда от повече окуражаване. Коленичи до него и започна да опипва копчетата на ризата му. Толкова беше припряна, че когато едно копче заяде, тя го откъсна. От съседната стая се процеждаше слаба светлина, която се отразяваше в стъклото на прозореца. Вдигна очи. Беше достатъчно светло, за да може да забележи усмивката на Ник.

— По-добре ми помогни, вместо да се смееш, ти, копе…

Той сложи пръсти на устните й.

— Не се смея. Желая да го направим повече и от теб.

Фила реши да не се съмнява в думите му, защото в този момент ужасно й се искаше да му повярва. Продължи със заниманията си и смъкна ризата му с нервни, нетърпеливи дърпания. После пипнешком потърси катарамата на колана му. Ник спря да диша, когато разтвори ципа на джинсите му. Жезълът на мъжествеността му изскочи свободен и готов. Ник изстена, когато тя го обхвана в дланите си.

Известно време Фила го разглеждаше в упор. Беше очарована от съвършеното му тяло и омагьосана от скритата сила на бедрата му. Прокара пръстите си по гъстите къдрави косми между краката му и погали невероятно твърдия му и дълъг пенис.

— Ти си великолепен!

— О, Боже!

Ник зарови пръсти в косите й. Огънят в нея вече започваше да избива на повърхността. Сега Фила искаше да разбере как може да бъде угасен. Трескаво смъкна и последните дрехи от тялото му и когато той остана съвсем гол, коленичи между краката му, изпивайки го с поглед. В полумрака Ник изглеждаше като прекрасна мечта.

— Ами ти? — тихо попита той, играейки си с крайчеца на халата й.

— А, да. Наистина…

Фила изхлузи халата и нощницата си, като едва съзнаваше какво прави. Беше прекалено възбудена, за да може да мисли трезво. Ник беше като съкровище, което тя сама бе открила и извадила от недрата на земята. Можеше да прави с него, каквото й харесва, и беше толкова зашеметена от това, че не знаеше откъде да започне. Ръцете й се плъзнаха по тялото му с благоговение.

— Приличаш на дете в бонбонена фабрика — рече й той с лукава усмивка.

Фила долови иронията в гласа му, но вече не я интересуваше дали се забавлява със страстта й и се съсредоточи само в собствените си хаотични емоции. Между бедрата си усещаше влажната топлина, предизвикана от страстното й желание, което само Ник можеше да задоволи.

— Какво чакаш? — прошепна й той.

„Какво чакам наистина? Ник просто си лежи в леглото. Не се опитва да легне отгоре ми. Няма да ме смачка с тежкото си тяло…“ Фила се поколеба за миг, когато старите спомени и първичният ужас, който те винаги извикваха у нея, отново я завладяха. Но веднага след това смътната заплаха изчезна. Ник се предоставяше в нейно разположение, за нейно удоволствие и не възнамеряваше да се мята върху нея.

Придвижи се наред и го възседна. Нетърпеливите й ръце насочиха пениса му към жадната й пулсираща утроба. Отпусна се рязко върху него, като се опита да го вкара в себе си.

— Ти си много стегната! Малка и стегната…

Пръстите му се плъзнаха нагоре между бедрата й, където тя неумело налучкваше посоката, и разтвориха най-нежната й плът.

— Възбудена си, но още не си готова за мен. Дай си малко време. Няма защо да бързаме…

Но Фила бързаше. Досега през живота си не се бе чувствала по този начин и се страхуваше, че ако не даде воля на усещанията си веднага, никога няма да ги изпита отново. Трябваше да бърза. Притисна се към него като обезумяла.

— Не така припряно. По-спокойно… — изхриптя Ник.

Тя не му обърна никакво внимание и продължи опитите си да го вкара в себе си. Чувстваше се фантастично, но не и удобно. Всъщност, усещането й беше почти болезнено. Задиша тежко, когато тясната й вдлъбнатинка се оказа разпъната докрай, и внимателно се изтегли нагоре.

— Казах ти да го даваш по-спокойно… — сподавено изрече Ник.

Но Фила не го чуваше. Започна да се движи нагоре-надолу още по-бързо. Тялото й скоро се нагоди към пениса му. Беше огромен, но тя го желаеше неистово и искаше да го получи целия. Все още изпитваше лека болка и известно неудобство от големината му, но скоро насладата й нарасна стремително. Впи пръсти в гърдите на Ник и потъна в самозабрава. Постепенно ускори темпото и стисна здраво с колене хълбоците му.

— Ник!

— Да! О, Боже, да! — шептеше Ник, докато тя пулсираше все по-бързо и по-бързо върху него. — Не трябваше да те оставям да препускаш така. Не още… Правиш го много бързо. Със сто километра в час! Но е толкова хубаво… Толкова хубаво!

Той се изпъна, стенейки задъхано, и целият се разтресе, когато експлодира някъде дълбоко в утробата й.

[1] Първият кораб с преселници-пуритани, пристигнал в Америка през 1620 г. — Б.пр. ↑

Шеста глава

— Ник спи с нея.

Виктория бодна лъжичката си в грейпфрута пред себе си.

Дарън вдигна поглед от масата и се намръщи.

— Откъде знаеш? Предполагам, че е прекарал нощта във вилата на Лайтфутови. Хилъри ми каза, че била поръчала на икономката си да приготви за него старата му стая.

— Е, мисля, че Хилъри те е излъгала — каза тя, изпитвайки удоволствие от факта, че думите й прозвучаха ужасно безразлично.

— Вики, скъпа, не можеш да говориш по този начин.

Елинор, която седеше в другия край на масата, отрупана с плодове, първо изгледа снаха си, а след това и своя син.

— Хилъри определено не лъже. Каква причина ще има да постъпва така? Знам, че снощи Лайтфутови очакваха Ник да спи в тяхната вила.

— Е, не е спал там.

Не се случваше често на Вики да се наслаждава на изненаданите физиономии на мъжа си и Елинор. Кесълтънови се славеха като хора, които трудно могат да бъдат слисани. За да стане това, им трябваше нещо като внезапната поява на непознатата незаконна дъщеря.

— С Джордан се спряхме край „Гилмартън“ преди малко, когато се връщахме от разходката си по плажа. Исках да поговоря с Фила и реших да видя дали не е станала. Не беше. Но Ник — да. Той ми отвори вратата, когато почуках.

— Разбирам — невъзмутимо рече Елинор. — Дарън, скъпи, би ли ми подал сметаната? Благодаря. Може би Ник също е бил на разходка сутринта и просто е решил да каже „добро утро“ на госпожица Фокс.

— Беше бос и без риза. Носеше само джинсите, с които беше вчера на празненството. Попитах го дали Фила е будна и той каза, че не е, но когато станела, ще й предадял, че съм се отбила да й се обадя. Повярвайте ми, прекарал е нощта там.

— Едва ли това е наша работа — заяви Елинор предвзето.

— Не те ли интересува? — погледна я Виктория.

— Виж, скъпа, това не е тема за разговор на закуска.

— Не се тревожи, Елинор. Мисля, че тук сме само възрастни хора, и бихме могли да го обсъдим.

Джордан беше на безопасно разстояние и не можеше да ги чува, защото вече бе закусил в кухнята.

Дарън лапна едно голямо парче грейпфрут.

— Не знам защо се държиш така, като че ли кой знае какво е станало, Вики. Още вчера беше напълно очевидно, че има нещо между нея и Ник.

— Може би той се опитва да й вземе акциите, като я сваля — замисли се Виктория. — Или може би Фила просто е една малка мръсница като Криси.

— Твърде е възможно — въздъхна примирено Елинор. — Всъщност, сигурно е така. Доколкото разбрах, те двете имат еднакъв произход.

— Мислиш, че е някаква уличница? — Дарън поклати глава. — Съмнявам се. Не ми прилича на такава.

Виктория се ядоса.

— За Бога, Дарън! Ти си мъж. Не можеш обективно да преценяваш жените.

— Нима?

Тя се изчерви от гняв и отново се зае с грейпфрута.

— Каквато и да е причината, Ник спи с нея и аз се обзалагам, че Хилъри е бясна.

— Защо Хилъри трябва да е разстроена? — попита Елинор с любезен тон.

— Защото вероятно си е въобразявала, че ако Ник някога се върне в семейното огнище, ще може да го командва. Само тя може да си въобрази, че ще успее да го манипулира, както всичко друго тук. Хилъри никога не е разбирала Ник. Никога не го е познавала.

— Беше омъжена за него осемнадесет месеца — отбеляза Елинор. — Бих казала, че това й дава възможност да има известен поглед върху бившия си съпруг. Всички ние знаем какво изстрада заради него.

— Е, тя сгреши в преценката си. Мисли си, че Ник си тръгна преди три години, защото е проявил слабост. Това е глупаво. Той си тръгна, защото му бе писнало от цялата бъркотия. Кой може да го вини за това?

— Вики, смятам, че каза достатъчно — предупредително вметна Дарън.

— Но — продължи тя, — още през първата нощ, откакто си е вкъщи, Ник отиде при друга жена. Горката Хилъри нямаше никаква възможност отново да забие ноктите си в него.

— Казах, че говори достатъчно, Вики!

Дарън не повиши глас, но тонът му бе станал остър.

Виктория го стрелна с пренебрежителен поглед.

— Просто споменавам някои факти. Хилъри е свикнала да прави мъжете на глупаци и да им се налага.

— Сега вече, скъпа — измърмори Елинор, като затисна устните й с една ленена салфетка, — и аз наистина мисля, че каза достатъчно.

— По дяволите, Вики, затваряй си устата! Не знаеш какво говориш!

Дарън си наля още една чаша кафе от посребрената кана.

Виктория се усмихна студено.

— Грешиш, Дарън, знам какво говоря. Не съм сляпа. Хилъри е голяма специалистка. Знае как да накара мъжете да играят по свирката й.

— Как можеш да говориш така след всичко, което й се струпа! — възмути се той.

— Мога, защото е вярно.

— Някой иска ли още плодове? — попита Елинор, като вдигна фруктиерата, препълнена с пресни ягоди и грейпфрути.

Дарън не й обърна внимание.

— Нека приключим с тази тема.

— Не съм в настроение да я приключвам — язвително отвърна Виктория. — Ник се отърва от Хилъри преди три години и от начина, по който изглеждаше тази сутрин, мога да съдя, че няма опасност за него втори път да попадне в ноктите й. Но положението на Рийд е друго. Той прехвърли на Хилъри целия си дял от компанията и вече е бита карта. Сега тя обработва теб, Дарън.

— Какво, по дяволите, означава това?!

— Тя желае да управлява и дела на Кесълтънови. И ще го направи, като ти предложи това, което ти се иска най-много.

Дарън блъсна настрана чинията си и опря лакти на масата.

— Какво може да ми предложи Хилъри, за да ме накара да се откажа от управлението на нашата част от бизнеса?

— Свобода. Свободата да отдадеш цялото си време на политическата си кариера. И парите на компанията, с които да финансираш кампанията си.

Виктория се вгледа в изумените лица на съпруга си и на Елинор.

— Не разбирате ли? Тя вече започва да го прави. През последната година по много елегантен начин вземаше вместо Дарън ежедневните решения за хода на работата, за да може той да е свободен за полагане на началото на кандидат губернаторската си кампания. Малко по малко Хилъри поема все повече отговорности, а вие двамата дори не виждате какво става.

— Хилъри е сегашният главен изпълнителен директор. Тя не се налага, тя вече е отговорна за ежедневната работа на компанията — успокоително каза Елинор. — Аз самата виждам, че фирмата се развива много добре под нейно управление. Можем да разчитаме на нея.

— Ти не разбираш, Елинор. Тя действа така, сякаш е собственичка на компанията „Кесълтън и Лайтфут“, а не като избрана от всички нас, за да я ръководи.

— Хилъри е една от нас. Тя живее с интересите на фирмата и това е важното — Елинор направи пауза. — Всъщност, тъй като отвори дума за това, бих разгледала сериозно този въпрос. Знаеш ли, може всичко да се нареди отлично.

— Как би се уредило? Като й дадеш да управлява фирмата, докато Дарън се занимава с кампанията си? Повярвай ми, това ще струва скъпо. Някой ден всички ние ще се събудим и ще открием, че сме само едни марионетки, изцяло зависими от нея.

— По дяволите, Вики, държиш се страшно инфантилно! — намеси се Дарън. — Знаеш ли къде ти е грешката? Ти ревнуваш. Хилъри е работила неимоверно много, за да навлезе в бизнеса, а ти й завиждаш заради нейните способности. Ето, затова е всичко. Тя не падна духом, когато Ник си замина и когато загуби детето си. Започна да прави кариера, а ти се чувстваш засегната от този факт.

— Може би си прав…

Виктория почувства, че в очите й напират сълзи от гняв и обида.

— В края на краищата, всичко, с което съм се занимавала през последните няколко години, бе да отглеждам сина ти и да играя ролята на съпруга на изгряващ политик. Да слагаш вечеря за стотина потенциални избиратели и да сервираш чай на петдесет служители по кампанията, едва ли може да се нарече престижна кариера, нали?

— Успокой се, Вики. Не исках да кажа това, което си мислиш — безгрижно отвърна Дарън.

— А какво имаше предвид?

Елинор вдигна сребърното звънче от масата и силно го разлюля. Когато вратата на кухнята се отвори, тя се обърна с усмивка към икономката.

— О, ето ви и вас, госпожо Аткинс. Мисля, че имаме нужда от още малко кафе.

— Веднага ще донеса, госпожо Кесълтън.

— Благодаря ви.

Щом икономката си отиде, Елинор погледна към сина си, а после и към снаха си. За момент погледът й загуби обикновеното си миловидно и неопределено излъчване.

— Наистина смятам, че за всички нас би било добре, ако Хилъри остане на поста си в „Кесълтън и Лайтфут“. Най-важното в момента е, че Дарън има свободата и финансовата подкрепа, които са му нужни в надпреварата за губернаторското кресло. Само ако Хилъри държи кормилото на компанията, можем да разчитаме, че ще бъде избран.

Виктория сгъна салфетката си и я остави на масата. Когато напускаше трапезарията, забеляза, че Дарън я наблюдаваше мрачно.

Фила се извъртя под завивките, все още сънена. Нещо й липсваше. Нещо, което като че ли вече бе свикнала да е до нея през нощта. Нещо топло, спокойно и мъжествено. Тя бавно се събуждаше. Спомените нахлуха в съзнанието й. Сякаш виждаше силните и нежни ръце, които я водеха към насладата; сякаш чуваше мъжкия глас — дрезгав и еротичен, настойчив и възбуден — глас, който заповядва, примамва и моли. Спомни си за така близкото, тръпнещо обещание за сладко освобождаване, което й се бе изплъзнало в последния момент, но за което беше сигурна, че следващия път няма да й убегне. Просто имаше нужда от още един опит и тогава всичко щеше да бъде наред. Сега поне знаеше, че със сигурност имаше нещо, за което да се хване през следващите дни. Все пак, Криси се бе оказала права.

Отвори очи и видя Ник, който бе възседнал обратно един стол. Беше скръстил ръцете си пред облегалката и я наблюдаваше съсредоточено. Изражението на лицето му беше същото като при първата им среща — строго, някак отнесено и непроницаемо. Смътна тревога полази по цялото й тяло. После забеляза пистолета. Беше на нощното шкафче и леко блестеше на сутрешната светлина. До него бе поставен пълнителят. Чак сега си припомни, че снощи, бързайки да отвори вратата, непредпазливо бе оставила чекмеджето издърпано.

Бавно се надигна, като премести погледа си от студеното, напрегнато лице на Ник към пистолета и обратно. Когато завивките се смъкнаха от нея, тя осъзна, че е гола, и инстинктивно ги издърпа до брадичката си.

— Ник, какво има?

— Ти ще кажеш.

— Не разбирам…

— Да бе, как не.

— Сигурно се чудиш за пистолета… — неуверено промълви Фила.

— Да. Добро предположение. Чудя се за пистолета. Каза, че си имала някои въпроси за това какво е станало с Криси Мастърс. Каза, че семействата Кесълтън и Лайтфут можели да носят „моралната отговорност“ по случая. Само дето забрави да споменеш, че възнамеряваш да си играеш на сърдитата лейди, ако не ти харесат отговорите.

Тя замръзна, шокирана от неговата интерпретация на нещата.

— Ник, всичко си изтълкувал погрешно.

— Ти наистина си ме правила на глупак, драга, трябва да ти го призная. Какво си въобразяваш, че си? Жената отмъстител? Как само си го намислила! Помагах ти при всяка твоя стъпка, нали? Сам те пренесох през вратите. Представих те на всички от семействата. Осигурих ти свободен достъп навсякъде. И като връх на всичко, дори се оставих да ме прелъстиш!

— Не вярвам да мислиш, че съм дошла тук да убивам когото и да било…

— А какво друго трябва да си мисля? — Ник кимна към оръжието. — Това е един скъп деветмилиметров автоматичен пистолет, а не детска играчка!

После я изгледа с ледено безразличие.

— Какво по дяволите смяташ, че правиш? И защо си въобразяваш, че ще те оставя да ме водиш безнаказано за носа?

Фила се отдръпна назад, стискайки чаршафа пред гърдите си. Погледът му я плашеше. Последният път, когато се бе чувствала така, бе било на делото „Сполдинг“.

— Ти не знаеш какво говориш… Моля те! Дай ми възможност да ти обясня!

Ник се пресегна и изтръгна чаршафа от ръцете й.

— Точно това и ще направя. Искам да ми обясниш всичко за пистолета, за плановете си и защо мислиш, че имаш право да преследваш моите близки!

— Твоите близки! — изрече Фила злъчно, като преодоля с усилие поредния пристъп на смразяващ страх.

Чувстваше се ужасно уязвима. Седеше пред него гола-голеничка и усещаше стената зад гърба си. Беше объркана. Преди време също се бе оказала в подобна ситуация и старите спомени се преплетоха с настоящето.

— Предполагам, че става дума за твоите „безценни“ Лайтфутови и Кесълтънови?

— Да, за тях става дума.

— Снощи, когато всичко между нас беше доста напреднало, ти казах, че ти ще застанеш на тяхна страна.

— Срещу някаква побъркана с автоматичен пистолет? Да, правилно си преценила.

Фила не можеше да търпи повече това положение. Стомахът й се бе свил от страх. Имаше чувството, че Никодимъс Лайтфут бе захвърлил своята маска и се бе разкрил в истинската си светлина. Това не беше мъжът, с когото снощи се бе чувствала така върховно свободна — мъжът, чието тяло я бе научило какво значи наслада и всеотдайна страст. Сега мъжът пред нея беше един опасен непознат.

Беше безпомощна и беззащитна в капана между Ник и стената. Първото нещо, което трябваше да направи, беше да увеличи разстоянието между себе си и този огромен мъжага. Започна бавно да се придвижва към долния край на леглото. Ник не я изпускаше от очи. Нервите й не издържаха. Тя се отказа от предпазливите си движения и се опита да избяга, хвърляйки се диво встрани.

— О, не, няма да…

Ник я хвана през кръста и спря устрема й като желязна преграда. Фила падна обратно в леглото, останала без дъх. Извърна се на хълбок, сви се на кълбо и започна да рита като обезумяла. Успя да улучи бедрото на Ник и той извика от болка. Хвърли се върху нея, прикова китките й зад главата и с тежестта си блокира движенията на краката й.

— Пусни ме, копеле!

Фила въртеше глава наляво-надясно, търсейки някое уязвимо място, където да забие зъбите си. Обзе я паника. Не издържаше повече да е просната този начин. Старият страх и ужасът от това, което ставаше сега, я подлудяваха и тя се бореше като ранено животно.

— Фила, престани!

Косата й шибаше по възглавницата. Докато се мъчеше да се измъкне, Фила смътно осъзна, че Ник бе неимоверно тежък. През изминалата нощ, яхвайки го, бе контролирала нещата и не бе имала възможност да разбере колко огромен и силен е той в действителност. Сега лежеше смачкана под него и едва дишаше. Отвори устата си, готова да изкрещи.

— Престани! — повтори Ник и притисна устните й с длан. — Просто се успокой, чуваш ли? Господи! Полудя ли?

Той изчака малко и бавно отмести ръката си.

— Да се успокоя ли? Та ти ме нападна! Махни се от мен и ще се успокоя!

— Няма начин. Не и докато не ми кажеш някои неща. Какво си намислила да правиш с пистолета?

— Имам право да нося оръжие.

— Зависи. Но не ми казвай, че наистина вярваш, Кесълтънови и Лайтфутови да заслужават куршум, само защото не са посрещнали Криси Мастърс с отворени обятия.

— Нищо не съм длъжна да ти обяснявам, по дяволите!

Опасно беше да го предизвиква и Фила го знаеше. Но поради яда, страха и яростта си тя правеше това инстинктивно. Реагираше винаги по този начин на всеки, който заплашваше да й се наложи. По това двете с Криси много си приличаха.

— Не се дръж глупаво, Фила. Кажи ми защо си скрила този пистолет в чекмеджето!

Изтощена, Фила спря да буйства. Пое си дълбоко въздух и се опита да се съвземе. Помъчи се да превъзмогне страха си, като започне да говори. В момента, освен думи нямаше нищо друго. А и знаеше как да ги използва.

— Не ти дължа никакво обяснение, но ще се опитам да ти кажа всичко, ако обещаеш да се махнеш от мен — изрече рязко.

— Слушам те. Давай по-бързо.

— Елия Сполдинг…

Ник я изгледа. Очите му блеснаха иззад лещите на очилата.

— Кой?

— Елия Сполдинг. Мъжът на Рут Сполдинг. Сещаш ли се? Споменах ти, че преди няколко седмици свидетелствах по едно дело, помниш ли?

— Да. Каза ми още, че човекът, когото са съдили, е отишъл в затвора.

— Този човек е Сполдинг. Изпратиха го в едно от онези места с лек режим. Когато излезе, ще тръгне да ме търси.

— Защо?

— Защото се зарече, че ще ме намери.

Гласът на Фила потрепери от страх.

— Той ме мрази. Затвориха го заради моите показания. Никога няма да забрави това. Опасен човек е. Харесва му да наранява малки деца и жени…

Ник отново я изгледа продължително.

— Кога купи пистолета?

— Веднага след процеса. Повярвай ми, тогава и през ум не ми е минавало за Кесълтънови и Лайтфутови. Криси все още беше жива.

— Това лесно може да се провери.

— Провери го. Изобщо не ми пука какво ще направиш.

Той продължи съсредоточено да я наблюдава, без да осъзнава, че голите й гърди се опират о тялото му.

— Мисля — каза най-после, — че е добре да ми съобщиш нещо повече за този процес.

— Моля те… — прошепна Фила.

— „Моля те“ какво? — намръщи се Ник.

— Моля те… махни се… от мен. Не мога да издържам повече…

Той се надигна стреснат.

— Фила, добре ли си? Защо, дявол да го вземе, ме гледаш така? Не съм те наранил…

Фила скочи на крака, грабна виолетовия си халат, прикри се с него като с щит и започна да се оттегля заднешком, без определена посока. Когато се оказа близо до затворената врата на банята, тя преглътна бързо няколко пъти, за да успокои свития си на топка стомах. Пръстите й, стискащи халата, бяха побелели.

— Махай се оттук! — процеди през зъби.

Ник седна в края на леглото.

— Никъде няма да ходя — избоботи той. — Мисля, че си достатъчно умна, за да разбереш това. Вземи си душ, среши се, облечи се и се успокой. Ще направя кафе и ще поговорим.

— Не искам да говоря с теб!

Ник стана.

— Нямаш голям избор.

Фила трепна и очите й се разшириха. Ръцете й трескаво търсеха дръжката на бравата.

— Не ме докосвай!

— Нямам такова намерение. В момента не можеш да мислиш нормално.

— Не аз съм ненормалната тук. Ти си този, който ме чакаше с пистолет тази сутрин.

— Не бях го насочил срещу теб.

Ник прокара нервно пръсти през косата си.

— Просто исках да ми отговориш на някои въпроси. Имах право на това, след като открих оръжието.

Той пристъпи напред.

— Не! Не се приближавай повече!

Фила отвори вратата и се шмугна заднешком в банята.

— По-спокойно, дявол да го вземе! Няма да ти направя нищо.

— Вече го направи! Няма да ти дам втора възможност!

Ник хвърли през рамо един поглед на леглото, където бе я приковал преди малко.

— Не те нараних. Само те задържах, за да не можеш да избягаш или да ме удариш.

Всъщност, той беше прав, но емоциите и реакциите на Фила се разминаваха с действителността.

Тя вирна брадичка.

— Би ли излязъл от спалнята ми?!

— Да. А когато ти излезеш от банята, кафето ще е готово. Тогава ще поговорим.

Фила тресна вратата под носа му и я заключи. Ключалката беше доста слаба и вероятно нямаше дълго да издържи срещу грубата му сила, но това беше всичко, което можеше да направи. Внимателно се заслуша, докато се убеди, че Ник наистина е отишъл в кухнята. Едва сега бясното препускане на адреналина из вените й стихна. Постоя така няколко минути, преди да се реши да си вземе душ. За първи път, откакто се бе събудила, обърна внимание на тялото си. Сбърчи нос, когато усети някаква слаба, чужда миризма на мускус. Мъжка миризма. Нещо, което преди няколко часа бе било топло, влажно и лепкаво, бе засъхнало по вътрешната страна на бедрата й. Отново я обзе страх, последван почти веднага от безпомощна ярост. „Как можах да забравя! И как той можа?!“ — панически си помисли. Смътно си спомняше за краткото обсъждане на „здравния въпрос“, но изобщо не помнеше да са говорили за противозачатъчни средства. Ядоса се на собствената си невероятна глупост и това само засили злобата й към Ник.

Енергично отвори вратата, като едва не я изкърти. Стиснала халата пред себе си, хукна към кухнята.

— Снощи не използва нищо, копеле такова! — кресна тя.

Ник вдигна поглед от кафе машината, където спокойно дозираше кафето.

— Да, наистина. Дори не помислих за това, докато не стана прекалено късно. Да не би да искаш да кажеш, че не вземаш хапчета?

— Не, не вземам хапчета! Нямах никаква причина, за да вземам. Често ли си разиграваш коня по този начин?

— Не.

Той приключи със сипването на кафето в контейнера, взе каната и започна да я пълни с вода.

— С теб ми се случва за първи път. Обикновено внимавам. Много внимавам. Но снощи, когато ме замъкна в спалнята, направо откачих. Винаги ли си толкова импулсивна?

— Не! Никога! — Фила не беше на себе си от гняв. — Господи, мога да забременея! Ах, ти, кретен такъв!

— Съжалявам, мила, но истината е, че ти ми действаш дезорганизиращо. Досега никоя жена не ме е завличала така в леглото и не се е любила толкова диво с мен, докато изгубя разсъдъка си.

Фила се изпъна като струна.

— Никак не е смешно! Слушай, кучи сине, и то слушай добре! Нали искаше да знаеш за какво ми е оня пистолет от чекмеджето в спалнята? Ще ти кажа какво ще направя. Ако се окажа бременна, ще те подгоня с него. Чуваш ли ме?

— Чувам те — отвърна Ник и включи кафе машината.

Фила сподави един вик на безсилна ярост, врътна се и хукна обратно към банята. Твърде късно си даде сметка, че държи халата пред, а не зад себе си. Представата как Ник гледа голия й задник й дойде твърде много, за да го понесе — това беше върхът на всичко, случило се досега. Още малко — и щеше да избухне в сълзи. Влетя в банята, тресна вратата и пусна душа на пълна струя. Закле се, че няма да плаче. Не искаше да плаче тази сутрин.

След двадесет минути се почувства по-спокойна и уравновесена. Продължителното стоене под душа си беше казало думата. Старателно бе изтъркала от тялото си всички следи от любенето с Ник. Но само можеше да се моли на Бога, да няма последствия от „следите“, които той бе оставил вътре в нея. Не можеше да се начуди на глупостта си. Целият й живот би могъл страхотно да се обърка. „Стресът… Всичко може би се дължи на стреса“ — помисли си. Напоследък мислите й бяха много объркани. Явно не бе била в състояние да разсъждава трезво след вестта за смъртта на Криси.

Нахлузи зелени джинси, облече тениска на оранжеви и зелени ивици, обу чифт мокасини от мека кожа и тръгна към кухнята, откъдето се носеше неустоимият аромат на току-що приготвено кафе.

Ник седеше до прозореца и разглеждаше старо риболовно списание, останало от някой предишен наемател. На масата до него имаше две купички с изстинала овесена каша, опаковка мляко и две лъжици. Когато Фила се появи на прага, той вдигна очи.

— Помислих си, че се каниш да прекараш целия ден под душа.

— Много съблазнителна идея, но за съжаление свърши топлата вода.

Фила си наля кафе, погледна през прозореца и се опита да подреди мислите си. Океанът сякаш димеше от сутрешните изпарения. През дърветата не можеше да се прецени къде е границата между водата и стелещата се над нея гъста мъгла. Гледката наподобяваше плътна сива завеса. Сякаш светът свършваше точно от другата страна на гората.

— Седни и хапни нещо, Фила. Ще се почувстваш по-добре.

— Откъде си сигурен?

— Да кажем, че имам такова предчувствие. Хапни си малко каша и след това ще поговорим.

— Не съм гладна и няма за какво да говорим. Разказах ти цялата история.

— Не съвсем. Кой е този Елия Сполдинг?

Фила изруга тихичко, защото разбра, че ще трябва да обясни всичко на Ник, преди да се отърве от него. Той беше от хората, които не се отказваха лесно.

— Сполдинг и жена му Рут имат голяма ферма край Холоуей. Преди две години те започнали да се грижат там за деца, които нямат родители. Всичко тръгнало много добре. Нашата служба преценила Сполдингови като стабилна двойка. Рут се занимавала с производство на екологични храни. Елия произхождал от фермерско семейство и знаел как да управлява подобен бизнес. Няколко години е бил на военна служба, включително известно време в Югоизточна Азия и Латинска Америка.

— В армията?

Фила сви устни с отвращение.

— Не точно. По време на процеса стана ясно, че когато е бил извън страната, не се е водел на действителна служба в силите на САЩ. Но е получавал заплата, за да се бие.

— Наемник?

— Да. Наемен убиец, нищо повече. Но никой не знаел за тази част от биографията му, когато са започнали да изпращат деца при него. Всичко, което се знаело, било, че двамата с Рут са бездетни, и че искат да се грижат за децата. Фермата им изглеждала процъфтяваща и била здравословно и удобно място за деца. Изобилие от свеж въздух, упражнения, домакинска работа и други такива неща. В края на първата година у Сполдингови вече живеели пет деца.

— Но е имало проблеми?

Фила се отпусна на един стол.

— Телма Андерсън започнала да става подозрителна, защото когато посещавала фермата, децата винаги се държали прекалено примерно. Били прекалено тихи. Прекалено учтиви. Отговаряли винаги положително на въпросите й. Всяко едно от тях изглеждало така, сякаш се чувствало идеално във фермата на Сполдинг.

— Не знам много за положението в къщите, където се грижат за такива деца, но знам, че всичко, което изглежда твърде хубаво, за да е истина, обикновено е съмнително.

— И е било. Сполдинг е едър и силен човек. Има голяма, гъста брада и носи работни панталони и карирани ризи. Типичният фермер.

Фила отпи от кафето.

— Макар че има особени очи…

— Особени очи?

— Като синкав лед. Хипнотизиращи. Пронизващи. Като че ли малко налудничави. Никой, освен мен не бе обърнал внимание на тези очи. Не го харесах, още щом го видях.

— Кога стана това?

— Преди година. Отидох да работя в района, в който бе включен Холоуей, и Телма ме разпредели да отговарям за децата от фермата на Сполдинг. Знаех, че има определени подозрения. След първото си посещение във фермата се съгласих с нея. Нещо не беше съвсем наред. Разликата между мен и Телма беше, че тя само инстинктивно чувстваше, че нещата не стоят добре, а аз имах предостатъчно собствен опит от подобни домове, за да съм убедена в това. Оставаше ми по-трудното — да го докажа. Това винаги е по-трудното.

— А децата продължаваха да твърдят, че всичко е наред?

Фила кимна.

— О, да. Всички те твърдяха, че им харесва да живеят във фермата. Но виждах страха в очите им и знаех, че трябва да действам. За съжаление, нямах нищо конкретно, за което да се хвана. Никакви видими признаци от малтретиране. Никакви оплаквания. Нищо. Трябваха ми истински доказателства. Само че преди да обмисля подробно как мога да ги получа, едно от по-малките деца беше закарано в спешното отделение на местната болница. Малкият Анди. Беше в безсъзнание. Сполдингови обясниха, че бил нарушил нарежданията им да не се катери нависоко и паднал лошо.

— А момчето какво каза?

— Въобще не дойде в съзнание. Почина.

— Господи!

— Телма беше по-подозрителна от всякога, аз също бях сигурна, че момчето е било пребито. Споделих това с лекарите, които казаха, че белезите биха могли да са причинени и от жесток побой, макар че не изключвали падането. Телма и аз изпратихме шерифа до ранчото, за да види може ли да се докопа до нещо. Нищо!

— И какво стана след това?

— Няколко пъти аз самата ходих при Сполдинг. Исках да разбере, че е под непосредствено наблюдение. Надявах се да спечеля малко време, за да предразположа децата. Но те се държаха по-отчуждено от когато и да било. Затова започнах да обработвам Рут, жената на Сполдинг. Смятах, че тя може да се окаже слабото звено във веригата. Но мъжът й я плашеше много повече, отколкото аз или властите.

— Тогава ти какво направи?

— Най-накрая телефонирах на Сполдинг и му казах, че искам да поговорим, но не във фермата, а на неутрална територия. Съгласи се на среща в градския ресторант.

— Какво мислеше, че ще постигнеш, отдалечавайки го от фермата му?

— Просто си помислих, че ще е по-лесно да говорим, ако сме извън обичайната му обстановка. Но грешах. Изчаках го в колата си. Излязох, когато видях пикапът му да влиза в паркинга. Сполдинг беше ядосан и агресивен. Дойде при мен и започна да вика насреща ми. Нарече ме каква ли не и ме обвини, че съм нарушавала свещената неприкосновеност на американския дом.

— Какво му отговори?

— Казах му, че си върша работата, и че много се тревожа за децата, намиращи се под негова опека. Той излезе от кожата си.

— Заплаши ли те?

— Нещо повече — каза, че тези деца били негови, и щял да прави с тях, каквото му харесвало. Каза още, че ще ме научел да не пъхам носа си неговите работи. После ме удари.

Пръстите на Ник се стегнаха около чашата с кафе.

— Нарани ли те?

— О, да, нарани ме — Фила се усмихна горчиво. — Той е свикнал да причинява болка на хората и е много добър в това.

Тя докосна челюстта си, спомняйки си за синината, която бе имала дни наред. Адвокатът й бе документирал белезите с няколко снимки.

— Но след това направи голяма грешка, като се опита да ме завлече в пикапа си.

— Някой видя ли какво става?

— В този момент — не. Беше към десет и петнадесет и паркингът пред ресторанта беше празен. Започнах да крещя, но той запуши устата ми с ръка. Сполдинг е… много едър.

Стомахът й се преобърна от сломена за огромната му, задушаваща я длан.

— Замъкна ме до пикапа и отвори вратата. Аз се дърпах, борех се и той се пресегна се към жабката. Измъкна пистолет…

— По дяволите!

— Тогава извадих голям късмет. Този ресторант е мястото, където местните ченгета се отбиват през сутрешната си почивка. Една полицейска кола влезе в паркинга, точно когато Сполдинг се мъчеше да ме натика в пикапа. Ченгетата видяха какво става и дойдоха на помощ. Хванаха го с пистолета, но това не беше всичко. Когато го претърсиха, откриха у него и малко хероин.

— Вземал е наркотици?!

— Да. Наркотиците, оръжието и насилието над мен бяха достатъчни, за да ги пратят на топло за известно време. И предостатъчни, за да не може никога вече да взема деца под опека.

— Което е най-важното за теб в случая — обобщи Ник тихо.

Фила за първи път го погледна право в лицето. Очите му бяха по-ледени от всякога. Тя дълбоко си пое дъх.

— Това е цялата история. Арестуваха Сполдинг за побой над мен, а не над децата. Никога не успяхме да докажем, че им е сторил каквото и да било. Аз съм тази, която свидетелства в съда срещу него. Аз съм тази, на която той възнамерява да отмъсти, когато излезе от затвора.

Седма глава

Двадесет минути, след като бе изслушал историята на Фила, Ник се върна във вилата на Лайтфутови. Все още изгаряше от гняв към непознатия Елия Сполдинг, но беше наясно, че го чакат по-неотложни проблеми. Все пак Сполдинг засега беше прибран на сигурно място.

Едно от нещата, които занимаваха ума му в момента, беше паниката в очите на Фила, когато тази сутрин се бе борила с него. В страха й бе доловил нещо повече от простото желание да избяга. Бе се мятала така, като че ли се боеше да не я изнасили или да я пребие. „Нещо, което й се е случило преди години, е причината да се държи по този начин — заключи той, — нещо, което я кара да се ужасява, когато усети мъж отгоре си.“ Ник се усмихна самодоволно. Чрез съчетаването на чистия късмет с перфектната си мъжка интуиция бе налучкал ключа към сърцето на Фила. „Тя е тъй страстна и женствена!“ Само че първо трябваше да я накара сама да разбере това. А и определено трябваше да положи доста усилия, за да я научи да не пламва така отведнъж. Когато Фила се разпалеше, правеше секс, както всичко останало — със скоростта на свръхзвуков самолет. В съзнанието му се мярна споменът за дългите студени месеци, през които се бе мъчил да открие правилния подход към Хилъри. Напразните усилия не бяха подкопали напълно мъжкото му самочувствие. Беше достатъчно умен, за да осъзнае, че провалът им в леглото не бе само негова „заслуга“. Но вече имаше някои сериозни опасения за възможностите си да разбира правилно противоположния пол. Това го бе карало често да се пита до каква степен жените са били привличани от него самия, а не от името Лайтфут.

Но още от самото начало на връзката си с Фила не се бе тревожил, че тя се интересува от него заради фамилното му име. Напротив, то определено я караше да бъде резервирана. И все пак, макар че се бе опитала да се съпротивлява, Фила му се бе отдала с огнена страст. „Сигурно й действам особено възбуждащо“ — каза си Ник и се ухили отново. За да спре фантазиите си за секс, той насочи мислите си към автоматичния пистолет, който бе открил сутринта в чекмеджето на шкафчето в спалнята й, и усмивката му веднага се стопи.

Беше изминал половината от дългата криволичеща алея, когато белият открит мерцедес се появи иззад къщата и се насочи към портала. Зад волана седеше Рийд Лайтфут в екип за голф. Лъскавата кола се плъзна покрай Ник и спря.

Погледът на Рийд пробяга по измачканата риза и небръснатото му лице.

— Изглеждаш така, като че ли си спал в някоя скапана дупка. Не се мяркай пред Елинор в такъв вид — подметна той.

— Елинор не можеш да я шокираш толкова лесно. А и не смятам да я посещавам по това време. Само седем и половина е. Тръгнал си към игрището за голф ли?

— В осем имам насрочена игра — Рийд присви очи. — Да разбирам ли, че положението се е променило? Май вече спиш с нея?

— Искам да се споразумеем за нещо, татко — ти не се ровиш в интимния ми живот и аз не коментирам повече твоя. Разбрахме ли се?

— Както искаш. Що се отнася до мен, мисля, че можеш да правиш, каквото ти е приятно с Фила Фокс, стига да ни върнеш акциите.

Рийд натисна педала на газта и мерцедесът профуча през отворените врати.

Ник го проследи с поглед и продължи към къщата. Капкейк и Фифи го забелязаха и се втурнаха към него. Той ги потърка зад ушите.

— Добро утро, сър — обади се Тек Шърман от вратата. — Закуската ще се сервира всеки момент. Ще заповядате ли?

— Не, благодаря, Тек. Всичко, което искам сега, е да си взема душ и да се избръсна.

— Няма проблеми, сър. Нещата ви са във вашата баня.

— Знам.

Ник се вгледа в крещящо зелената му риза.

— Мисля, че Фила има подобна. Вие двамата доста бихте се забавлявали, ако тръгнете заедно по магазините.

— Тя може и да има добър вкус за дрехите — великодушно каза Тек, — но във всеки случай, е доста цапната в устата.

— Няма страшно, ще свикнеш.

Тек се изкашля нерешително.

— Ъъъ… ние тука малко се питахме къде ли отидохте снощи…

— Така ли?

— Баща ви предположи, че сте отишъл да посетите госпожица Фокс.

— О?

Ник изкачи стъпалата и влезе замислен в къщата. „Фила няма да подскочи от радост, когато узнае, че връзката ни не е тайна за никого. Вероятно няма да се зарадва и когато разбере, че все още искам да имаме връзка. За нея случилото се нощес сигурно ще си остане само едно случайно чукане, за което само ще съжалява.“ Запита се дали би била по-спокойна, ако нямаше опасност да забременее. Напомни си, че следобед трябва да купи от града презервативи. „Следващия път ще гледам да съм стопроцентово сигурен, че е стигнала до върха.“ Искрено желаеше Фила да споделя удоволствието му, когато е в неговите обятия. Все още не можеше да проумее въздействието, което му бе оказала през изминалата нощ. Заради никоя друга жена не бе губил железния си самоконтрол.

След половин час Ник слезе в партера обръснат и облечен с джинси и черен пуловер.

— Ще съм много изненадана, ако успееш да вземеш обратно тези акции, като спиш с нея — небрежно подхвърли Хилъри, застанала до вратата на трапезарията. — Все пак, тя е била приятелка на Криси, а аз не мога да си представя, че Криси е имала глупави приятелки.

Ник мислено изруга, спря и се извърна към нея. Както винаги, тя изглеждаше великолепно. Тъмнорижата й коса беше стегната на тила. Широките панталони с висока талия елегантно се съчетаваха със свободно падащата й блуза.

— Добро утро, Хилъри. Какъв хубав ден, а? — отвърна й невъзмутимо.

— Мисля, че разбирам всичко, Ник. Ти се опитваш да спечелиш благоволението на Рийд, като отмъкнеш онези акции от Фила, нали? Защо го правиш? Да не си решил, че все пак искаш отново да участваш в „Кесълтън и Лайтфут“?

— И ако искам? — тихо попита той.

Зелените й очи блеснаха с омраза.

— Ако смяташ, че можеш просто ей така да се върнеш след три години и да поемеш нещата в свои ръце, сигурно си превъртял.

— Това е моето наследство, Хилъри. Бъди умна и не го забравяй. Тези дни мога просто да реша, че започвам начисто, и ако го направя, ще изритам задника ти навън.

Хилъри се усмихна студено.

— Наистина ли вярваш, че можеш? След това, което ми причини? Семействата са на моя страна, Ник.

— Ако реша, че искам да управлявам компанията, ще го направя, Хилъри.

— Не блъфирай. Сега аз съм съпруга на Рийд. Не можеш и с пръст да пипнеш нито мен, нито компанията. Не трябваше да се връщаш, Ник. Никой не иска да си тук.

— Може и никой да не ме иска, но дяволски съм сигурен, че всички искате акциите, нали? А сега аз имам големия шанс да ги върна на семействата. Май излиза, че трябва да се радвате на присъствието ми.

— Мислиш ли, че нещо ще се промени, ако успееш да върнеш акциите?

— Да, Хилъри. Смятам, че нещата ще се променят. Виждаш ли, ако реша да накарам Фила да даде акциите си на мен, вместо на Дарън, мога да направя с тях всичко, което ми хрумне.

Ник наблюдаваше разгарянето на гневния блясък в очите й, докато тя осмисляше казаното от него.

— Но тези акции са на Кесълтънови. Сега, когато Бърк е мъртъв, те принадлежат на Дарън, а не на теб.

— Те принадлежат на този, който ги измъкне от ръцете на Филаделфия Фокс.

— Ах, ти, копеле!

— Веднъж и ти да си права, Хилъри. Виждам, че вече започваш да схващаш.

— Майната ти, Ник!

— Казах на татко, че ще върна акциите в ръцете на семействата, но не уточних на кое семейство и в кои ръце. Ако започна да гласувам с моите акции, плюс с тези на Фила, мога сериозно да разклатя основите на малката ти империя. Мисля си — как ли още се гледаш в огледалото и си казваш, че си в безопасност?

— В безопасност съм! — изстреля Хилъри. — Аз съм от това семейство и ще си остана тук. Никой няма да те приеме с отворени обятия след всичко, което направи преди три години. Мисли си за това, когато изнудваш новото си гадже. Помисли си най-вече и за това защо тя иска да спи с теб. Както и двамата добре знаем, ти не си кой знае какво в леглото. По-добре първо разбери кой кого използва.

Хилъри се завъртя на пети и се върна в трапезарията, а Ник излезе навън.

— Хей, Тек!

— Тук съм, сър.

Тек се приближи към него. На широкото си рамо бе преметнал навит градински маркуч.

— Какво мога да направя за вас, сър?

— Намери Дарън и виж дали не иска да се поупражнява малко на стрелбището.

Лицето на Тек светна като коледна елха.

— Страхотна идея, сър. Преди месец баща ви купи един „Рюгер“ 44-ти калибър, който трябва да се разработи. Хайде да го позагреем.

От запад приближаваше буря. Фила стоеше боса на едрозърнестия пясък край водата и наблюдаваше как облаците прииждат на талази. С всяка минута вятърът ставаше все по-силен и носеше мирис на дъжд. Морето беше побеляло от разпенените вълни, Фила бе предприела разходката си по брега с надеждата, че така ще забрави сутрешната сцена с Ник. Не бе имала късмет. Трябваше да събере достатъчно информация за Кесълтънови и Лайтфутови, за да може разумно да прецени какво да направи с акциите на Криси. Трябваше да анализира всичко и може би да потърси възмездие за начина, по който семействата бяха изолирали приятелката й. Вместо това се бе оплела в любовна връзка с един Лайтфут. Потрепери, припомняйки си изражението на Ник, с което я бе наблюдавал, когато се бе събудила, и пистолета на шкафчето до него. Но колкото и да се опитваше да задържи тази представа в съзнанието си, един друг спомен от изминалата нощ упорито я изместваше. Ник беше най-подходящият й партньор, когото винаги бе търсила в секса. Чак сега напълно проумя това. Той беше идеален във всичко, освен в едно — фамилията му беше Лайтфут. Криси сигурно би намерила цялата ситуация за извънредно забавна.

Фила знаеше, че има проблеми със секса. Предполагаше, че ако не всички, то повечето от тях са свързани с това, което й се бе случило, когато бе била на тринадесет. Но досега не бе намерила начин да ги преодолее. Няколкото й плахи опити за физическа близост с мъже обикновено бяха завършвали с катастрофален неуспех. В най-добрия случай тя едва успяваше да издържи докрай опипващите я ръце и тежкото мъжко тяло. А нощес с Ник се бе чувствала за първи път страхотно — в безопасност, напълно спокойна и уверена. Явно това й трябваше, за да може да изпита наслада от секса. Ник беше доста едър. С подобни мъже обикновено не се чувстваше спокойна. Но той не бе използвал силата си срещу нея. Не бе поискал да се хвърли отгоре й. Бе й позволил да диктува темпото. За първи път не я бяха споходили обичайните й задръжки. За първи път бе открила, че може да изпита наслада с мъж. И това й бе възвърнало самочувствието. „Колко жалко, че Ник развали всичко тази сутрин — помисли си с горчивина и ядно се зарече: — Ако съм бременна, ще изпълня заканата си да използвам пистолета!“ Перспективата наистина да се окаже бременна я хвърли в истинска паника, без изобщо да си дава сметка, че нощес самата тя бе била също толкова неразумна, колкото и Ник.

Усети нечие присъствие, въпреки че от шума на вятъра и прибоя не можеше да чуе нищо. Когато извърна глава, видя, че към нея се приближаваше Хилъри, и се спря в очакване.

— Криси също обичаше да се разхожда сутрин край брега — каза Хилъри и се загледа към далечната рибарска лодка.

— Криси и аз сме отраснали в Източен Вашингтон. Океанът за нас винаги е бил символ на свободата. Често си говорехме как някой ден ще се преместим на крайбрежието.

— Криси отиде в Южна Калифорния.

Фила се усмихна.

— В Марина дел Рей. Имаше апартамент с изглед към океана. Вътре — само хром и тапицерии от бяла кожа. Много бляскаво. И много красиво.

— Като нея самата.

— Да, като нея. Калифорния й подхождаше. Тя беше едно красиво момиче, което идеално се вписваше в това слънчево и прекрасно място.

Хилъри пъхна ръце в джобовете на широките си панталони.

— Тя често говореше за теб.

— Наистина ли?

— Да. Тя те обичаше, но смяташе, че си безнадеждно наивна за някои неща.

Фила се засмя гласно и осъзна, че за първи път, откакто бе научила за смъртта на Криси, се забавляваше от нещо, свързано с нея.

— Бяхме толкова различни. Сигурно, ако не бяхме попаднали в сиропиталището, никога нямаше да станем приятелки. Нямахме абсолютно нищо общо помежду си.

— Може би ви е сближило именно обстоятелството, че сте така различни. Може би по някакъв начин сте имали нужда една от друга.

— Може би. Каквото и да е било, Криси и аз не сме го обсъждали много. Бяхме твърде малки за такава равносметка. Бяхме приятелки и само това имаше значение. Знаехме, че можем да разчитаме една друга.

— И затова си тук, така ли? Защото ти е била приятелка и искаш да научиш какво е ставало с нея през последните няколко месеца, докато е била с нас?

Тонът на Хилъри беше мек и съчувствен.

— Аз също го изживях така. Може би дори и по-зле. Защото, за разлика от теб, аз имах много общи неща с Криси.

— Ти си красива също като нея.

— Освен външността и по друго Криси много приличаше на мен.

Фила изненадано я стрелна с поглед.

— Знаеш ли, наистина е вярно. Разбирахме се. Когато бях малка, учех в частно училище и прекарвах ваканциите си в чужбина, но любовта, която получавах, не бе повече, от тази, която е получавала тя. Родителите ми ме оставяха в ръцете на бавачки и възпитателки, пращаха ме в пансиони винаги, когато това беше възможно. След като се разведоха, през повечето време ме прехвърляха от едно място на друго. Би могло да се каже, че аз също съм израснала в нещо като интернат.

— Много луксозен интернат.

— Няма да спорим за това. Но мисля, че резултатът е същият. Криси го разбра, когато се опознахме. Говорехме си какво искаме от живота и се оказа, че и двете имаме сходни цели.

Фила се засмя.

— Криси винаги е твърдяла, че нейната цел е да използва външността си, за да стане толкова богата, че докато е жива, да няма грижа за нищо. Искаше да живее в голямо имение и да има на разположение многобройна прислуга. Искаше да има такава власт, че никой да не дръзне отново да я нарани или обиди.

— Ммм.

— Това ли е и твоята цел?

— Боя се, че е почти същата.

— Би ли направила всичко, за да я постигнеш?

Лицето на Хилъри се изопна.

— На път съм. Не искам да ме ценят само заради красотата или произхода ми. Принудена бях да разчитам на това твърде много през целия си живот. Първо, когато бях малка, и после — когато се омъжвах. Отсега нататък обаче хората ще трябва да се отнасят към мен като с финансово независима жена.

— Тогава наистина имате доста общи черти с Криси. Тя беше сигурна, че с парите ще може да си купи свобода.

— Тя така и не разбра защо си избрала да работиш в социалната област, знаеш ли? Казваше, че това е глупаво, и че ти дълго няма да издържиш. Че ще ти гръмнат бушоните, че не си достатъчно корава, за да се занимаваш с такива неща.

— Била е права — съгласи се Фила. — Преди няколко седмици напуснах работа. Не смятам повече да се връщам към тази професия.

— Криси беше доста отракана, когато трябваше да накара хората да свършат нещо. Можеше да ги манипулира.

— Трябваше да се научи на това, защото иначе нямаше да оцелее.

— Правеше й удоволствие, докато беше тук, да командва семействата. Приемаше това като игра. Само с мен никога не си правеше игрички.

— Ти май си единствената, която споменава нещо добро за нея.

— Казах ти, че я харесвах. Тази сутрин на закуска Рийд подхвърли нещо за твоята убеденост, че семействата в някаква степен са отговорни за смъртта на Криси. Вярно ли е?

— Не знам, Хилъри — промълви Фила. — Честно, не знам. Имам нужда от време, за да помисля и реша какво да правя с акциите.

Хилъри кимна с разбиране.

— Просто бих искала да те предупредя за едно нещо. Не си мисли, че само защото Ник физически не е присъствал през месеците, когато Криси бе тук, заслужава повече доверие и е някак си по-невинен от нас. Той нямаше сега да е тук, ако не си е наумил нещо.

— Но той се е бил разделил със семействата по времето, когато Криси се е срещнала с тях.

— Познавам Ник Лайтфут от дълго време, Фила. Той е много опасен. Внимавай с него!

— Разбира се…

— Запомни и още нещо за Ник. Неговите разсъждения невинаги следват нормалния и предсказуем модел. Той е потаен и мотивите му могат да бъдат доста неясни. Помисли си за това, ако той се опита да те убеди да дадеш акциите си на него, вместо да ги върнеш на Дарън.

За момент главата на Фила се замая. Тя дълбоко си пое въздух и се почувства малко по-добре.

— Не ми е споменавал, че иска да му прехвърля акциите си…

— Но е намислил да върне акциите в ръцете на семействата. Снощи го потвърди пред Рийд.

— И на мен ми каза същото. Беше много откровен.

— Ник е най-опасен, когато те гледа право в очите и ти казва какво е намислил. А ти какво смяташ да правиш?

— Не знам…

— Бих искала да ти предложа нещо за тези акции.

— Искаш да ти ги продам?

— Ще ти предложа изгодна цена. Предостатъчно, за да не се върнеш никога в социалната сфера. Ще ти дам толкова, колкото щях да дам на Криси.

— Криси е възнамерявала да ти продаде тези акции?

— Криси искаше тези акции да са мои. Само че беше практична. Търсеше финансова осигуреност. И щеше да я получи след сделката.

— Разбирам.

— Между другото — небрежно вметна Хилъри, — трябва да ти предам една покана. Елинор би искала да вечеряш с нас утре вечер.

— Семейно събиране? — попита сухо Фила.

Хилъри се усмихна, разкривайки идеалните си зъби.

— Точно така. Семейно събиране.

Обърна се и тръгна нататък по брега, но след няколко крачки се спря и подхвърли през рамо:

— Помисли си за предложението ми, Фила.

Порт Клакстън представляваше живописна смесица от стари викториански къщи, бели огради и олющени от ветровете вили. Малката флотилия от платноходки, рибарски лодки и туристически корабчета беше сърцето на градчето. Порт Клакс, както местните жители го наричаха, приличаше на всички крайбрежни градчета във Вашингтон — през зимата запустял и тъжен, а през лятото — оживен и претъпкан от хилядите туристи и почиващи, които го заливаха в безспирен поток. Но дори и в разгара на сезона все още беше възможно да се паркира точно пред входа на един от двата малки магазина за бакалски стоки, Фила избра този, който се намираше в северния край на града. Влезе вътре и премина бързо покрай късите рафтове, като си избра салата, хляб, сирене и други основни хранителни продукти. Когато стигна до щанда с вината, си спомни как предишната нощ Ник бе тършувал из кухненските шкафчета, за да намери нещо за пиене. Взе бутилка каберне совиньон и си каза, че я купува за себе си, а не за неканени среднощни посетители. После отиде на касата, зад която бе застанал млад мъж с къдрава руса коса и срамежлива усмивка.

— Хей, май ви видях вчера на голямото празненство за Четвърти юли? Бяхте с Ник Лайтфут, нали? Да не сте нов член на семейството?

— Не. Определено не съм нов член на семейството.

Фила също се усмихна, за да смекчи резкия си отговор.

— Просто се чудех. Като повечето хора. Ник не се е мяркал насам от дълго време. Когато се появи с вас, си рекохме, че може да води нова булка вкъщи, или нещо такова.

— Да разбирам ли, че хората в Порт Клакстън изкъсо следят какво става у Кесълтънови и Лайтфутови?

Младежът се ухили.

— Абсолютно. Те са големи клечки тука. В града е имало Кесълтънови и Лайтфутови още преди да се родя. Майка ми помни как Рийд и Бърк са строили онези шеметни къщурки оттатък край плажа. Казва, че винаги е харесвала първата жена на Рийд. Наистина практична жена била. Наглеждала нещата в града.

— Наглеждала нещата?

— По времето на Нора Лайтфут Кесълтънови и Лайтфутови направили много за града. Имаме хубав парк край пристанището, театрална трупа имаме. Давали са купища пари на тукашните благотворителни организации. Помагали на хората да изкарат някак, щом закъсат. Много добра жена била, казва майка.

Фила беше заинтригувана.

— Вече не помагат ли семействата на града?

— Е, когато Ник Лайтфут беше тъдява, мисля, че получихме ново оборудване за болницата, а и имаше някакъв фонд за стипендии, които тукашните деца получаваха, ако отидат в колежа. След като първата госпожа Лайтфут умря, той продължи малко работата. Но сега е друго.

— В какво се състои разликата?

— Не ме разбирайте погрешно. От време на време Кесълтънови и Лайтфутови все още правят някои дарения, ама не е като едно време. Баща ми разправя, че Елинор Кесълтън и останалите смятали, че хората трябва да се осланят само на себе си и да не свикват да получават милостиня, защото тъй ставали зависими.

— Разбирам колко им допада подобна философия.

— Все пак, Кесълтънови и Лайтфутови продължават да правят пикника за Четвърти юли. Това ще кажа за тях. Всеки наоколо го чака с нетърпение. Нещо като тукашна традиция.

— Май на хората в града им харесва и да пускат клюки за семействата.

Младежът се изчерви.

— Тъй си мисля — оживи се той. — Както са тръгнали нещата, дето вика баща ми, май-май ще избираме Кесълтън за губернатор тези дни. Всеки разправя, че Дарън се канел да влиза яко в политиката. Дебела била работата.

— Всички ли от града ще гласуват за него, ако се кандидатира?

— Майтапите ли се? До един сме за него. Той е един от нас!

Лицето на младежа грейна гордо.

— Невероятно — измърмори Фила, като вдигна пакета с продуктите. — Не разбирате ли, че състоянията на Кесълтънови и Лайтфутови са натрупани от производството на изделия с военно предназначение? И ако Дарън Кесълтън спечели изборите, най-вероятно ще държи на крайнодесните милитаристични разбирания, които са присъщи на семействата и бизнеса им? А ако някога влезе във властта, ще гласува за увеличаване на бюджета за отбраната всеки път, когато има възможност?

Продавачът я погледна изненадано.

— Кесълтънови и Лайтфутови са истински патриоти. Гордеят се, че са американци. Могат да накарат и всеки друг да се гордее.

— Предавам се — махна Фила с ръка и тръгна към вратата.

Късно вечерта бурята връхлетя крайбрежието. Започна да вали като из ведро и Фила затвори прозорците на малката си къща. Когато раздигаше масата след скромната си вечеря от супа и салата, с удоволствие установи, че се чувства много уютно. Следобед не бе виждала никого от двете семейства. До годишното акционерно събрание на „Кесълтън и Лайтфут“ трябваше да реши как ще постъпи с акциите си. Ако предпочетеше да ги задържи и да гласува с тях, това би означавало да обяви открито война на семействата. Война, която нямаше да спечели. Акциите й не бяха достатъчно, за да повлияе на вземането на важни решения. Всичко, което можеше да постигне, бе да се превърне в една досадна муха, която създава главоболия и нищо повече. Завинаги щеше да си остане външен човек — също както Криси приживе. Но й се струваше неправилно да върне акциите просто така. Те бяха наследството на приятелката й.

След една гръмотевица Фила дочу познато настоятелно чукане по вратата. Замисли се дали не е по-добре да не отговаря, но знаеше, че това щеше да бъде безполезно, защото Ник не се предаваше току-така.

Той стоеше на стъпалата. Тъмната му коса беше мокра, а черното му яке беше подгизнало.

— Моля те, не бягай веднага за пистолета. Имах тежка вечер.

— Трябва ли да те съжалявам?

Фила неохотно му направи път.

— Те са твоето семейство.

— Нямаше нужда да ми го припомняш.

Ник прекрачи прага, смъкна якето си и го метна на един стол.

— Чух, че следобед си ходила в града. Купи ли нещо за пиене?

— Този въпрос го разгледахме снощи. Откъде знаеш, че съм ходила до града?

Той сви рамене и тръгна към кухнята.

— Добре е да привикнеш с мисълта, че си свързана с Лайтфутови и Кесълтънови. Всеки знае какво правиш, кога го правиш и с кого го правиш. Знам дори и за разговора ти с хлапето на Уилсън в бакалския магазин.

Ник откри кабернето още в първия шкаф, който отвори. Започна да рови из чекмеджетата, търсейки нещо, с което да извади тапата.

— Значи мислиш, че Дарън ще бъде истинска акула, ако някога влезе във властта, а?

— Второто чекмедже вляво — подсказа му Фила, като разбра, че ще прерови систематично навсякъде, докато не открие тирбушона.

— Благодаря.

Той бързо и ловко отвори бутилката.

— Имаш ли нещо за ядене, което да върви с това? Сирене, може би?

— Не се прави на интересен. Твоите информатори сигурно са ти докладвали подробно какво съм купила днес в града.

Фила отиде до хладилника и извади пакетче сирене.

— Сигурно е чудесно да притежаваш цял град, заедно с населението му.

— Ние не го притежаваме. Просто сме добри съседи и хората тук държат на това.

— Обзалагам се, че те ще държат на това дори повече, ако отново започнеш да ръсиш щедро пари за стипендии и за благоустройството на града.

— Малкият Уилсън май е доста приказлив? — подхвърли Ник и започна да налива виното в една водна чаша. — Не се притеснявай, семействата не са престанали да дават пари.

— На кого?

Ник я дари с типичната си усмивка.

— Предимно за предизборните кампании на политици с дясна ориентация, а също и на известен брой солидни, грижещи се за американските интереси, организации.

— Като например Националната оръжейна асоциация?

— Точно ти едва ли имаш причини да се оплакваш от това, че тя е включена в списъка. НОА е една от причините да можеш легално да си купиш онзи автоматичен пистолет, който си скрила в нощното шкафче.

— Конституцията ми дава това право, а не НОА!

— Шансовете да загубиш това свое право, ако след години ляво настроените лобисти, симпатизиращи на идеята за намаляване на въоръженията, спечелят, са много големи. Сигурен съм, че допреди няколко седмици и ти твърдо си поддържала идеята за контрол върху оръжията.

Фила усети, че поруменява под проницателния му поглед. Ник бе прав. Преди да се сблъска с Елия Сполдинг, тя яростно бе поддържала приемането на стриктни законодателни мерки за носенето на оръжие.

— Вижданията ми относно контрола върху оръжията едва ли представляват интерес за теб — отвърна хладно.

— Имам да ти кажа нещо. Всичко, което правиш, ме интересува страшно много. Между другото, колко си работила с пистолета?

— Да съм „работила“?

— Да си стреляла, да си се упражнявала.

— О! Никога не ми се е налагало да го използвам, слава Богу.

— Никога не си стреляла с това проклето нещо?

— Ами, никога…

— Купуваш си фантастичен деветмилиметров пистолет и не знаеш нищо за него? А как, по дяволите, мислиш, че ще можеш да го използваш, когато се наложи?

— Ще прочета упътването.

— Мили Боже! Ще прочетеш упътването! Това направо е върхът, Фила! Наистина съм поразен. Наясно ли си поне кой край не трябва да насочваш към себе си?

— Не съм длъжна да търпя саркастичните ти забележки!

Ник въздъхна.

— Да… Боя се, че ще трябва. Ще остана тук тази нощ.

Фила се втренчи в него.

— Луд ли си?! След като се държа така снощи и тази сутрин? Нямам никакво намерение да ти позволя да останеш.

Той отпи голяма глътка вино и отхапа парче сирене.

— Ти беше тази, която ме завлече в леглото снощи. А колкото до това, което се случи сутринта — много добре знаеш, че предвид обстоятелствата, реакцията ми беше напълно разбираема. Когато излязох от банята и видях пистолета, си помислих, че съм прекарал нощта с професионална терористка.

— Не можеш да си помислиш такова нещо. Не е възможно да си толкова глупав.

— Благодаря, но във всеки случай знам, че не можеш да обвиняваш само мен нито за секса, нито за сцената в леглото тази сутрин. И ако си поне наполовина толкова логична, интелигентна и честна, колкото твърдиш, че си, ще се съгласиш с мен.

Фила се почувства хваната натясно.

— Ако останеш тук тази вечер, ще спиш на канапето.

— Ще се задоволя с това, което ми дадеш.

Тя не можеше да повярва на ушите си.

— Съгласен си да прекараш нощта, легнал на този безформен ужас?

— Е, по-скоро бих предпочел да прекарам нощта в леглото ти, но казах, че ще се задоволя с това, което ми дадеш… Колко ти предложи Хилъри днес?

Фила примигна.

— Моля?

— Просто попитах колко ти предложи Хилъри за онези акции?

Ник си наля още една чаша вино.

— Направи ти предложение, нали?

— Да, спомена нещо… че искала да ми плати за акциите — предпазливо отговори Фила. — Но откъде разбра? Тя ли ти каза?

— Не. Просто предчувствах, че ще опита нещо такова.

— И какво те насочи към подобно предчувствие?

Ник се облегна на кухненския плот.

— Аз я подсетих за това.

— Накарал си я да се опита да купи акциите? Но защо?

— Защото знаех, че това ще те подразни. Не искам да имаш вземане-даване с Хилъри и реших, че най-бързият начин да я разкарам в момента, е да я подтикна да те притисне прекалено много, прекалено рано. Ако някой се опита да те купи, това ще е най-сигурният начин да те накара да се окопаеш дълбоко.

— Господи Боже! — смаяна възкликна Фила.

— Парите можеха и да свършат работа, но сега не беше подходящият момент, за да ти бъдат предложени. Все още се чувстваш задължена към паметта на Криси. Тези акции са връзката ти с нея. Имаш нужда от време, за да обмислиш как да постъпиш, и неминуемо ще се настроиш срещу всеки, който се опита да те принуди да бързаш.

Тя впи поглед в него.

— Значи ти подтикна Хилъри да направи именно това. Знаеш ли, че си доста умен?

— Скъпа, когато става дума за бизнес, аз съм достатъчно умен за всеки, с когото си имам работа.

Осма глава

Сутринта Фила се събуди с изненадващото и малко тревожно чувство, че през последните две нощи е спала далеч по-добре, отколкото през времето след арестуването на Елия Сполдинг. Нямаше никакво съмнение, че присъствието на Никодимъс Лайтфут, без значение дали спеше в леглото й или на канапето в дневната, означаваше спокойствие. Толкова бе свикнала да разчита само на себе си, че й трябваше време, за да осъзнае какво ставаше. Истината бе, че независимо от всичко, което й сочеше обратното, независимо от очевидните и обезпокояващи факти, започваше да вярва на Ник. Като мъж той беше твърде едър, твърде потаен и твърде умен за вкуса й, но въпреки това, в него имаше нещо неустоимо, нещо успокояващо и обещаващо сигурност. Фила невинаги успяваше да разбере какво се върти в главата му, но можеше да бъде сигурна, че веднъж взел решение, той няма да се изметне. Просто можеше да разчита на него.

Под душа продължаваше да размишлява за Ник Лайтфут, а когато излезе от банята, той разговаряше с баща си на входа. През отворената врата се виждаше белият мерцедес. Рийд беше облечен в поло с монограм и широки памучни панталони, а Ник беше само по джинси.

— Фила — извика той през рамо, — татко се е отбил да те покани на голф.

Фила вдигна вежди.

— Съжалявам, не играя голф.

— Виж каква чудесна утрин е — обади се Рийд. — Малко е хладно, но все пак грее слънце. Защо не се разходиш с мен по игрището, докато ударя няколко топки?

— О, разбирам. Искате да изляза с вас, за да се попазарим за акциите. Хилъри вече ми предложи една камара пари, но номерът не мина. Вие какво възнамерявате да ми дадете?

Рийд хвърли въпросителен поглед към сина си. Ник само вдигна рамене в отговор.

— Мислех, че ще е добре да се видим и да поговорим. Да се опознаем. Ник ми каза, че си имала някои въпроси за това какво е ставало тук, когато Криси Мастърс беше с нас. Може би ще мога да отговоря на някои от тях.

— Нямате вид на човек, който отговаря с желание.

Усмивката на Рийд изчезна.

— Е, сега изявявам такова желание, нали? Така че вземай проклетото си сако и да тръгваме.

— Не си длъжна да отиваш, Фила.

Ник безучастно започна да бърше очилата си с една мека бяла кърпичка.

— Знам. Но мисля, че ще отида. Ако Рийд ми обещае, че ще ме заведе да закуся. Гладна съм.

— Ще ти купя нещо от бюфета в клуба — обеща Рийд.

Половината от игрището с осемнадесет дупки заемаше всички възвишения край океана. Останалата част от него се намираше навътре в сушата.

Пред тях като дебел зелен килим се ширеше гъстата добре поддържана трева, по която блестяха милиони капчици — следи от вчерашния дъжд. Рийд се бе оказал прав — тази сутрин беше доста хладно, но грееше слънце и беше приятно да си на открито.

— Не използвате ли електромобил? — попита неспокойно Фила, когато стигнаха до втората полянка.

Жълтите й маратонки вече бяха мокри, а крачолите на розово-зеления й анцуг започваха да подгизват.

— Не, освен ако игрището не е претъпкано. Обичам да ходя. Сега да помълчим малко, докато нацеля онази дупка.

— Съжалявам.

— Хмм.

Рийд избра един стик от чантата си, застана зад малката бяла топка, замахна и я удари силно.

Топката падна на тревата, подскочи и се търкулна на около метър от дупката.

— Не улучихте — каза Фила.

Той се намръщи и изражението му моментално й напомни за Ник.

— Това беше дяволски добър удар, млада госпожице, ако мога да говоря така за себе си.

— Всички ли играчи на голф са толкова раздразнителни?

— Да, госпожичке, такива са. Особено, когато разни зяпачи ги разсейват с досадните си брътвежи.

— Вие ме доведохте тук, за да поговорим, забравихте ли?

— За Криси Мастърс и свързаните с нея семейни въпроси, а не за играта ми. Та, какви са тези глупости, че Кесълтънови и Лайтфутови носели някаква отговорност за смъртта на Мастърс?

— Не съм убедена, че докато е била със семействата, те са се отнасяли добре с нея, господин Лайтфут. Мисля, че начинът, по който сте я отритнали, е бил голям удар за Криси… след всичките години, през които е мечтала да открие баща си. Това може косвено да е допринесло за смъртта й.

— Никой от нас не я докарал до смъртта. Тя сама си го направи, в буквалния смисъл — сурово рече Рийд.

— Видях доклада на ченгетата за катастрофата и наех частен детектив да го провери. Знам, че действително е било нещастен случай, но искам да разбера какво е станало в нощта, когато тя е загинала. Защо е имала толкова много алкохол в кръвта си? Обикновено Криси не пиеше толкова.

Рийд я изгледа.

— Наела си частен детектив, който да провери доклада?

— Разбира се — Фила пъхна ръце в джобовете си. — Никога не съм вярвала напълно на официалните заключения. Аз самата съм писала доста подобни. И определено нямах никаква причина да се доверявам на каквито и да било уверения от страна на семействата, не мислите ли? Естествено, че проверих доклада. Това беше последното, което можех да направя за Криси.

— Боже всемогъщи! Никак не се учудвам, че Ник не знаеше как да постъпи с теб. Коя, по дяволите, си мислиш, че си, та да ни разпитваш, бе момиче!

Фила се усмихна тъжно.

— Синът ви ми зададе същия въпрос. Аз винаги питам за всичко, господин Лайтфут. В кръвта ми е. А сега защо не ми кажете какво стана в нощта, когато тя загина?

— Мътните го взели! Няма кой знае какво за казване. Онази нощ имаше парти по случай рождения ден на Елинор. Всички си пийнахме, включително и Криси. В къщата на Кесълтънови беше доста претъпкано. Никой не я е видял кога си е тръгнала, но в доклада за катастрофата е казано ясно: имала е алкохол в кръвта и времето е било лошо. Карала е по опасно хлъзгав път. Събери всичко това и ще получиш задоволително обяснение как е станало.

— Мразехте ли я, Рийд?

Той се замисли.

— Не че я мразех, но не бих казал, че я приемах така, както Бърк. Но пък Бърк си имаше определени причини да вдига шум около незаконната си дъщеря.

— Какви причини?

Рийд извади от чантата си друг стик и тръгна към мястото, където бе паднала топката.

— Бърк Кесълтън беше човек, който харесваше нахалството и здравия разум. Криси притежаваше по много и от двете. Ще извадиш ли колчето от дупката?

— И какво да правя с него?

— Просто го дръж, за Бога!

Фила покорно извади колчето се дръпна назад, докато Рийд се подготвяше за трудния удар.

— Не мислите ли, че трябва да се прицелите малко по-надясно? — попита тя, точно когато той леко удари топката със стика.

Топката премина на около сантиметър от дупката и Рийд изруга.

— И с Ник ли си толкова дяволски приказлива в най-неподходящите моменти?

— Извинете…

— Хм. Сложи колчето обратно.

— Топката все още не е в дупката. Не трябва ли да влезе вътре?

Рийд я изгледа ядосано и с върха на стика вкара топката в дупката.

— Доволна ли си?

Фила се усмихна леко.

— Това със сигурност е интересна игра. Много ли тренирате?

— Всеки ден, ако не е лошо времето.

— А Хилъри играе ли с вас?

Той поклати глава.

— Жена ми предпочита тениса.

— Ами Ник?

— Правехме по някоя партия понякога. Но това беше отдавна. Не съм играл с него повече от три години.

Рийд вдигна чантата със стиковете и тръгна към следващата дупка.

— Не сте играли заедно, откакто той и Хилъри са се развели и тя се е омъжила за вас?

Рийд рязко се извърна. Изражението му беше заплашително.

— Обстоятелствата около моя брак с нея не са нещо, което обсъждаме често в това семейство. Сигурен съм, че сега вече ще се съобразяваш с това. Никога ли не си чувала, че съществува такова нещо, като тактичност, Филаделфия?

— Тактичността невинаги оправя нещата. Баба ми ме научи на това. Казваше, че когато хора като вас започнат да се държат извънредно учтиво, можеш да си съвсем сигурен, че са замислили нещо.

— Хора като мен?

— Аха.

Рийд се засмя мрачно.

— Може би ще ти е интересно да научиш, че не знаех и бъкел за аристократичните обноски, докато Елинор и Бърк не се ожениха преди тридесет и шест години.

— Елинор ви е научила на всичко?

— Дяволски си права. Бърк каза, че ни трябвала някоя истинска дама, която да ни поошлайфа, за да можем да се смесим с богаташкото съсловие, без да бием на очи. Разбираш ли, бяхме понатрупали доста мангизи, но нямахме възпитанието, което им приличаше. Тогава Бърк и аз си бяхме просто двама селяндури с дебели пачки.

— Парите не са ви осигурили място във висшето общество?

— Парите само те доближават до него — дори и тук, на западното крайбрежие. Бърк започна да търси истинска дама и когато откри Елинор, се ожени за нея.

— И тя се захвана с вас?

— Направи, каквото можа. Понякога не се държим съобразно с нейните разбирания, но тя продължава да работи над нас. Посветила се е на това. Да направи Кесълтънови и Лайтфутови приемливи за обществото, е мисията на живота й. Предполагам, че ако Дарън стане губернатор, тя ще сметне, че най-после е успяла.

— Защо Елинор се е омъжила за Бърк при положение, че той не е бил на нейното ниво?

— Май искаш наистина да стигнеш до дъното на всичко, а?

— Любопитна съм.

— Ами тогава попитай нея. Аз нямам намерение да задоволявам любопитството ти, Филаделфия. Не виждам какво те засяга това.

— Не се учудвам, че вие и Ник не можете да общувате нормално…

Фила се замисли, наблюдавайки как Рийд се готви за удара си. Изчака, докато той замахна със стика, и довърши:

— Изглежда и двамата сте придобили един и същ отвратителен навик.

— По дяволите, госпожичке! Не можеш ли да си държиш устата затворена, когато удрям проклетата топка! Видя ли какво направих? Отиде в буренаците! Господи Исусе Христе!

Рийд мушна стика в чантата.

— Какъв „отвратителен навик“?

— Всеки от вас двамата си мисли, че винаги той е правият. И двамата сте страшно твърдоглави.

Без да обръща внимание на ядосания поглед на Рийд, Фила тръгна към мястото, където бе изчезнала топката.

— Мисля, че падна ей там, зад онези храсти.

— Какви небивалици ти е разказал Ник за развода си? — попита Рийд, като я настигна с няколко крачки.

— Не сме го обсъждали подробно, но съм сигурна, че все някога ще стигнем и дотам.

— Спиш със сина ми, а дори не си си направила труда да разбереш защо бракът му се е разпаднал? Ако не знаеш това, дяволски сигурно е, че не знаеш и много други неща. Мисля, че умница като теб би трябвало да разбере всичко, преди да се сближи до такава степен с човек като Ник… Зад кои храсти, казваш?

— Ето там.

Рийд засенчи очи с ръка.

— Майка му стара! Ще загубя два удара на тази дупка заради твоите приказки!

— Винаги ли търсите кого да обвините, когато нещата тръгнат зле?

— Виж какво. Ако искаш да стигнеш невредима в клуба, дръж си устата затворена, докато върна тази проклета топка на терена!

— Защо просто не я вземете и не я хвърлите обратно на тревата?

Рийд не я удостои с отговор.

Фила реши да помълчи за момент и го изчака да сложи топката на поставката за следващия си удар. После го попита:

— Надявате ли се, Ник да се ожени отново?

— Защо трябва да ме е грижа дали синът ми ще се ожени пак?

— Помислих си, че може би бихте искал да имате внуци. Нали много държите на семейството и всичко… Искам да кажа, каква е ползата да създадеш цяла империя, ако нямаш на кого да я оставиш, права ли съм?

— Боже! Не мислиш да ми погодиш този стар номер, нали?

— Какъв номер?

— Да се опиташ да се възползваш от случая, като чрез брак проникнеш в семейството. Ако това е целта ти, сбъркала си адреса. Не се надявай и за секунда, че ако забременееш, Ник ще се почувства длъжен да се ожени за теб.

Рийд силно удари топката.

— Ако забременея — каза Фила с равен глас, — сигурна съм, че Ник ще поеме отговорността за това.

Рийд рязко се обърна към нея и я изгледа изпод периферията на шапката си.

— Защо си толкова убедена?

— Той също силно желае да има семейство, както и вие. Иска да има дете. Всъщност, дори копнее за това.

— Изглеждаш дяволски сигурна в думите си.

— Сигурна съм.

— Наистина ли?

— По-скоро големият въпрос е дали аз ще се принизя, за да се омъжа и да живея в това гнездо на ултраконсервативни дясно ориентирани усойници… Ще имате ли нещо против, ако се опитам да ударя топката един-два пъти?

Рийд за момент се обърка от смяната на темата. Но когато видя ентусиазираното й изражение, кимна навъсено и й подаде един стик.

— Не, не, не го дръж като тояга — каза той, като застана зад нея. — Палецът ти трябва да легне на дръжката ето така. Това е. Добре, вдигни го така. Много спокойно. Замахването е бавно и внимателно. Не бързай. Добре, давай сега бавно и спокойно. Казах спокойно, дявол го взел!

Фила не обърна внимание на последното му напътствие и удари топката рязко, изгаряща от желание да я изпрати надалеч като него. Изфучаването на стика я изпълни с приятното усещане за собствената й сила. Едновременно с удара й Рийд извика отчаяно. Тя пропусна вика му покрай ушите си, сигурна, че бе запратила топката до половината на полянката. Но въпреки че усърдно се взираше, не успя да я забележи. Тогава погледна надолу и видя, че малката бяла топка се бе изместила само на един метър.

— Бавно и спокойно ти казах! Винаги ли така припряно правиш всичко? — тросна й се Рийд, като отново нагласи топката.

— Как?

— С главата напред, без да се замисляш?

— Сигурно. Защо?

— Ще подлудиш Ник.

— Може да се окаже добре за него. Той има нужда да се поотпусне малко. А сега се пазете. Ще опитам отново.

Този път Фила замахна още по-енергично и топката падна на около метър и половина пред нея.

— По дяволите!

— Казах ти, Фила. Трябва да го направиш бавно и спокойно. Наистина ли вярваш, че синът ми ще застане зад теб, ако се окажеш бременна?

— Разбира се. Все пак той е ваш син, нали? Вие бихте ли изоставил жена, която е забременяла от вас?

— За такива като теб има много подходяща дума.

— Лява, либерално настроена комунистическа симпатизантка?

— Не. Наивница. Не искам да разбивам илюзиите ти, Филаделфия, особено, ако Ник ги подхранва, за да вземе обратно акциите. По дяволите, аз също искам тези акции да се върнат в семействата. Но голата истина е, че ще постъпиш много глупаво, ако разчиташ прекалено на чувството му за отговорност.

— Господин Лайтфут, може и да не играя добре голф, но имам голям опит в отношенията си с различни семейства. Голяма част от него не е много приятна. Повярвайте ми, още от тринадесетгодишна само от пръв поглед мога да позная кой е добър и кой — лош. Това е една от причините, поради които бях много добра в работата си.

— И кой те научи на такива умения?

— Криси Мастърс — усмихна се Фила. — Макар винаги да е казвала, че имам и природна дарба. Твърдеше, че само я е насочила в правилната посока.

Когато чу мерцедеса да влиза в алеята пред вилата, Ник се показа на вратата. Излизането на Фила с баща му беше пресметнат риск. Сега беше любопитен да разбере резултата.

Докато колата намаляваше ход, Фила му махна с ръка и се усмихна.

„Изглежда добре, радостна и въодушевена“ — помисли си той. Обзе го непреодолимо желание да я завлече в леглото и да вкуси малко от този съблазнителен и възбуждащ ентусиазъм.

— Как мина играта? — попита внимателно, докато й отваряше вратата.

— Едва не я удуших на третата, шестата и петнадесетата дупка — каза Рийд. — Тя е една малка устата госпожичка.

— Да. Но с времето ще й свикнеш.

— Не съм съгласна — заяви Фила.

— Позволих й да направи няколко удара — продължи Рийд, — но тя има лошия навик да се изсилва при замахването. Ще трябва да се научи да го дава малко по-спокойно, ако изобщо иска да схване тънкостите.

— Работя с нея по този проблем — рече Ник. „Сто мили в час“ — мина му през ума.

Рийд го изгледа със студено любопитство.

— Фила си мисли, че ти си добро момче. Знаеше ли това?

— Добро момче?

— Човек, който ще се ожени за нея, ако тя забременее например.

Ник погледна към Фила и забеляза, че бузите й пламват.

— Тя ли ти го каза?

— Аха. Абсолютно е сигурна. И твърди още, че от една миля надушвала истинските копелета.

— Преувеличава. А спомена ли, че ме заплаши да ме погне с пистолет, ако се окаже бременна?

— Не — подсмихна се Рийд. — Но каза, че големият въпрос бил, не дали ти ще се ожениш за нея, а дали тя ще принизи нивото си дотолкова, че да се омъжи за човек от нашето семейство.

Очите на Фила блеснаха гневно.

— Ако някой от вас продължи да говори за мен, сякаш изобщо не присъствам тук, ще прехвърля всичките си акции на Американската революционна работническа бригада. Сигурна съм, че ще спретнат голямо шоу на годишното акционерно събрание през август.

Рийд хвърли поглед към сина си.

— Дявол го взел! Направи нещо! Бързо!

— Да, сър.

Ник се отдръпна и мерцедесът рязко потегли.

— Много е гадно да одумваш някого в негово присъствие — процеди Фила и се насочи към къщата. — Мисля, че Елинор трябва да те научи на по-добри маниери. Между другото, баща ти май доста ругае. Няма да е лошо Елинор да му облагороди малко езика.

Ник се спря на прага.

— С него сте обсъждали възможността да си бременна?

— Той заговори за това, не аз. Мисля, че го направи с джентълменската загриженост да ме предупреди да не използвам бременността като предлог за получаване на парче от богатството на семейство Лайтфут. Питам се откъде ли му е хрумнала мисълта, че голямата американска мечта е да станеш Лайтфут или Кесълтън. Арогантен дървеняк!

— Кой, татко?!

— Ами да. Може да кара страхотен мерцедес и да се облича с маркови дрехи, но по манталитет винаги ще си остане един недодялан каубой. Даже съм изненадана, че не си носи револвера на игрището.

— Кобурът вероятно му пречи да заеме правилната поза за удар. Казала си му, че няма да те изоставя, ако забременееш?

— Ти не си от тези, които биха се измъкнали.

— Знаеш какъв съм?

— Не забравяй, че съм бивш социален работник. Специализирала съм работа с деца. Изловила съм доста бащи дезертьори. Ако познавам нещо, то е типовете хора.

Фила влезе в кухнята и Ник я последва.

— Твоят стиснат баща ми поръча само едно кафе и някакъв сандвич с датски салам. Каза, че си бил имал график и не можел да си губи времето за ядене.

Тя извади няколко моркова от хладилника.

— Щом не съм от тези, които биха се измъкнали, защо вчера сутринта ме заплашваше с пистолета?

— Казах, че ако се окажа бременна от теб, ще те подгоня с пистолета. Не съм казвала, че очаквам да се измъкнеш.

— Май че двамата с баща ми сте прекарали много интересно сутринта.

— Ммм… Все пак, защо ме прати да отида с него?

— Не съм те пращал. Ти сама реши така.

— Хайде, Ник! Аз съм Фила, забрави ли? Пробутвай си номерата на някой друг.

Ник се подсмихна.

— Добре де, когато го видях на вратата, си помислих, че това ще е една чудесна възможност да се опознаете. Ти искаше да разбереш какви са Кесълтънови и Лайтфутови, нали?

— Има и още нещо. Надяваше се, Рийд да започне да ме изнудва. Мислеше си, че и той ще ме накара да си изпусна нервите, както когато Хилъри ми предложи да купи акциите?

— Възможно е — кимна Ник.

— Бас държа, че е така. Защо искаше и баща ти да ме притисне?

— Упорита си, а? Е, за твое сведение, аз не желая да прехвърлиш акциите си на него.

— И защо?

— Защото наскоро е упълномощил Хилъри да гласува с неговия дял, а аз не искам тя да сложи ръце и на други акции, освен тези, които вече контролира.

— Ясно.

— А колкото до това, че може и да не си бременна…

Ник замълча, тъй като Фила се задави с един морков. Потупа я лекичко по гърба, докато тя си пое дъх.

— Вчера следобед купих от града презервативи.

— О, чудесно! Защо не го обяви и по местната радиостанция? Направо гениално, Лайтфут — да купиш презервативи в малък град като Порт Клакстън от аптека, където продавачът те познава още от малък. Какво се опитваш да направиш? Напълно да ми съсипеш репутацията ли?

— Вече всеки предполага, че спим заедно — отбеляза Ник.

— Е, добре, всички грешат. Ти спиш на канапето, не го забравяй. Малко креватни изпълнения за една нощ не означават връзка, нито дори моментно хлътване.

— А това означава ли, че в най-близко бъдеще не възнамеряваш да се гушнем пак?

— Означава, че ще взема една книга и ще сляза до онова малко заливче.

— Това малко заливче е пълно със скали и лепкав пясък.

— Животът е пълен със скали. Малко по малко трябва да се научиш да се крепиш върху тях.

Книгата се оказа хубава. Един трилър, в който главният герой — застаряващо бивше хипи от шейсетте — осуетява плановете на фанатичен, жаден за власт бизнесмен, тайно финансиращ шайка терористи с намерението да завладее Тексас. Фила вече бе я преполовила, когато осъзна, че неусетно бе потънала в занимателната й интрига така, както й се беше случвало преди настъпването на драматичните събития в нейния живот. Всъщност, четенето за нея винаги бе било истинско удоволствие и убежище от ежедневието. Но след делото „Сполдинг“ и смъртта на Криси не бе могла да се съсредоточи върху никакъв художествен текст. Сега почувства облекчение от факта, че постепенно започваше да се връща към нормалните си привички. Облегна се на една голяма, затоплена от слънцето скала. В небето кръжаха чайки, а из пенестите вълни на прибоя се стрелкаха няколко дългокраки гмурци.

Изведнъж се разнесе силен детски писък. Фила вдигна поглед и видя как Джордан Кесълтън се носеше към водата с пълна скорост. Непосредствено след него тичаше майка му.

— Спри се, Джордан! — извика Вики. — Водата е студена още!

Момченцето започна да протестира, но скоро вниманието му беше привлечено от Фила. То й помаха с две ръце и се втурна към нея.

— Здрасти, Фила! Здрасти, Фила! Здрасти, Фила!

— Добър ден — поздрави сдържано и Виктория. — Не знаех, че ще идваш на плажа.

— Имах изморителна сутрин. Играх голф с Рийд. Реших следобеда да си почина.

Вики се подвоуми, но все пак разстла хавлията си върху близката скала и седна.

— Ходила си да играеш голф с Рийд?

— Ако може да се каже така. Досега никога не бях играла и се страхувам, че той много се изнерви от начина, по който замахвам.

— Хилъри никога не играе с него.

— Струва ми се, че е играл само с мъже.

— Елинор казва, че Нора — първата му жена — се била научила. Понякога вечер ходели заедно на игрището.

— Рийд бил ли е щастлив с Нора?

— От това, което съм чувала, да. Починала е малко преди да се запознаем с Дарън. Елинор казва, че когато я видяла за пръв път, горката жена не знаела откъде да си купува дрехите и коя чаша къде да постави на масата при официални вечери. Но Рийд бил лудо влюбен в нея. Много жалко, че се ожени повторно точно за Хилъри, но предполагам, че е нямал избор.

— Защо е мислел, че няма избор?

— Почувства се длъжен да се ожени за нея, след като се оказа, че е бременна. Ник бе дал ясно да се разбере, че не желае да поеме отговорността.

— Хилъри е била бременна, когато се е омъжила за Рийд?! — зяпна от изненада Фила.

— Сигурно си мислиш, че това е поредната семейна тайна, която Лайтфутови грижливо пазят? Е, добре, тя беше бременна и вдигна голям шум за тази работа.

— Но Ник е отрекъл, че детето е от него?

Виктория кимна, загледана в клечката, която Джордан изравяше от пясъка.

— Разбрах, че дори отказал да говори за това, когато баща му се обадил, за да му съобщи новината. По онова време Рийд вече се беше скарал с него. Беше му ядосан заради развода. Бременността на Хилъри го изкара извън релси. Тогава побърза се ожени за нея. Сигурно от съжаление. Или се е чувствал длъжен да я защити. Не знам…

— Защо Рийд се е скарал с Ник?

— Не съм много сигурна. Заради нещо, свързано с посоката, в която Ник искаше да насочи фирмата. Дарън ми обясни, но не запомних всички подробности. Спомням си само, че докато разводът напредваше, Ник и баща му се бяха хванали гуша за гуша. После Хилъри обяви, че е бременна. Но това стана, когато Ник вече се беше махнал.

— И така Хилъри стана съпруга на Рийд Лайтфут?

— Два месеца, след като Рид се ожени за нея, тя успя да загуби бебето. Обикновено разчетите на Хилъри са много прецизни.

— Защо ми разказваш това, Вики? — тихо попита Фила.

Виктория я стрелна с поглед и отново се взря в океана.

— Просто си помислих, че трябва да разбереш срещу кого си се изправила. Хилъри е манипулатор. А за Ник може да се каже, че е страшно умен.

— От какво се страхуваш? Че ще се хвана на лъжите на Ник Лайтфут или на съблазнителските му умения и ще склоня да отстъпя акциите си на него, вместо на Кесълтън?

— Страхувам се, че точно това ще се случи.

Виктория стана и скръсти ръце на гърдите си. Красивите й тъмни очи горяха гневно.

— Тези акции принадлежат на Кесълтънови! След смъртта на Бърк по право те се падаха на Дарън, а не на онази долнопробна малка уличница, която нахълта в живота ни и разруши всичко!

Фила мигновено скочи на крака, разтреперана от ярост.

— Не смей да наричаш Криси така! Не ми пука какво си мислиш, че е направила! Тя ми беше приятелка и аз няма да позволя на никого да я нарича с такива думи! По дяволите! Искам да се извиниш! Веднага!

— Защо да го правя? Криси Мастърс почти разби брака ми. Харесваше й да сее недоверие между мен и Дарън и аз я мразех за това.

— Как би могла да сее недоверие между вас, ако поне единият не е бил вече готов да мисли така? — изстреля Фила.

— Има неща, които не знаеш. Интимни проблеми между мен и Дарън. Надявах се, че преди три години са погребани завинаги, но безценната ти Криси разбра за тях и ги изкара отново на дневен ред. Беше много доволна, когато ги тресна пред нас.

— Не можеш да обвиняваш Криси за нищо, дяволите да те вземат!

— Мисли каквото си щеш, но ще ти кажа нещо, Филаделфия Фокс. Тези акции, които си получила от нея, са наследството на сина ми. Искам да ги върнеш на семейство Кесълтън!

— Криси има право на тях повече от всеки друг в това семейство. Те бяха нейното наследство, а не на Джордан. Не забравяй, че Бърк й е бил баща!

— Тя е мъртва.

— Да — рязко каза Фила. — Така че, сега те са мое наследство, нали? Криси ми беше нещо като семейство, Вики! Единственото семейство… което изгубих! Никой не може да я обижда и да си тръгне просто така. Извини се за това, че я нарече долнопробна уличница!

— Добре, извинявам се… — изхлипа Виктория и изтри сълзите, които напираха в очите й. — Но това не променя нищо. Приживе тя ми причини доста неприятности и дори сега, когато е вече мъртва, продължава да ми ги създава. Никога няма да й простя, че настрои Бърк срещу Дарън. И никога няма да й простя, че остави тези акции на теб. Тя ти даде част от бъдещето на сина ми и аз си го искам обратно. Ако не ни върнеш акциите, значи не си по-добра от нея!

Виктория се завъртя на пети, грабна Джордан в прегръдките си и се втренчи някъде над лявото рамо на Фила. После избухна в сълзи и забърза със сина си по пътечката към хълма.

— Добре, добре, добре — тихо се обади Ник зад Фила. — Днес май не си като слънчев лъч за някои хора.

Тя рязко се извърна. Беше се подпрял на един голям камък и както винаги, лицето му бе непроницаемо.

— Откога стоиш там? — попита Фила, като се опитваше да овладее нервите си.

— От няколко минути. Ти и Вики толкова се бяхте увлекли в женската си разправия, че не ме чухте, когато се приближих.

Тя седна отмаляла на хавлията си и взе книгата. Пръстите й трепереха и едва сдържаше сълзите си.

— Не исках да я разстроя… Но не мога да позволя на нея или на когото и да било да нарича Криси така.

— Дори и ако Криси си го заслужава?

Фила кимна непоколебимо.

— Дори и ако Криси си го заслужава!

— Разбирам те. Семейството си е семейство.

Ник се отпусна до нея и се облегна на топлата скала със затворени очи.

— Някога любила ли си се на плажа?

Девета глава

— Не, определено не съм се любила на плажа и нямам никакво намерение да пробвам сега, така че не си въобразявай каквото и да било.

Фила заби нос в книгата си.

Ник зачака. Изминаха няколко минути в мълчание.

— Предполагам обаче, че ти си го правил — подметна кисело Фила.

Той се усмихна лукаво и загреба шепа излъскани и заоблени от вълните камъчета.

— Не, не мога да кажа, че съм го правил. Но винаги тайничко съм искал да опитам.

Това явно привлече вниманието й.

— Имаш ли много такива особени несбъднати желания?

— Когато ме опознаеш по-добре, сама ще разбереш.

— Не мога да си обясня защо искаш да се любиш на плажа. Струва ми се, че би било изключително неудобно.

— Не и за теб.

— Какво искаш да кажеш с това „не и за теб“?

— Така, както си го представям, през повечето време ти ще бъдеш опряна на краката си.

— На краката си!

— Да. Ще лежиш отгоре ми… нещо такова. Ще си разтворила широко бедра и аз…

— Престани! Държиш се като някакъв извратен тип.

Фила прелисти още една страница.

— Благодаря ти, скъпа — мрачно избоботи Ник. — Никой друг не ми го е казвал преди. Но какво да направя, като ми действаш така.

Той не се чувстваше засегнат от демонстративния й интерес към книгата. Беше очевидно, че не бе прочела нито дума от последните няколко страници. Фила с всяка своя клетка чувстваше флуидите му, също както Ник — нейните. Засилването на първичния мъжки импулс у него беше неудържимо и Ник усещаше как от секунда на секунда става все по-твърд.

— Не ме обвинявай за сексуалните си фантазии — промърмори тя.

— Какво да сторя, като ти си главното действащо лице в тях. Във всичките.

— Моля те, престани да говориш така… Вече ти казах, че ние нямаме никаква връзка. Ти спиш на канапето, забрави ли?

— Аз искам да имаме връзка.

— Защо? Мислиш си, че ще ме манипулираш по-добре, ако спиш с мен? — тросна се Фила.

Ник долови тревогата в гласа й и разбра, че трябва да бъде много внимателен, за да преодолее истинското минно поле, което стоеше между тях.

— Не се притеснявай, не съм от тези, които биха желали да манипулират някого чрез секса — поде меко той. — Казах ти, че ми влияеш страшно възбуждащо, Фила. Никоя друга жена не ми е действала така.

— О!

— Повярвай ми. На тридесет и пет години съм, а никога не съм се чувствал така, както с теб онази нощ, когато се любихме.

— Това звучи банално, Ник. Като старите, скучни и глупави обяснения в любов.

— Не, не е така. Може би наистина е обяснение, но досега не съм го използвал при никоя друга. И мисля, че никога не бих прибягнал до нещо толкова „глупаво“, ако търсех само мимолетен флирт… Поне би ли ме целунала тук, на плажа? Щом трябва, фантазиите ми могат да започнат и така.

Най-после Фила вдигна глава и го погледна. В очите й се четеше любопитство и явно се бореше със собствените си объркани копнежи.

„Тя ме желае — помисли си Ник. — Дори когато прави всичко възможно да прикрие това, лицето й я издава.“

Прозрението го накара да се почувства страхотно. Изсипа камъчетата от шепата си и докосна устните й.

— Целуни ме, Фила. Моля те.

Тя се разкъсваше между влудяващото я любопитство и желанието, което не знаеше как да овладее. Ник още повече се възбуди, като осъзна, че той е причината за нейното объркване. Зарече се да задоволи и любопитството, и страстното й желание.

— Смееш ли ми се? — сърдито попита Фила.

— Не. Правиш ме щастлив, Фила. Толкова ли е лошо това?

Той прокара пръст по нежните й устни и усетил надигащата й се възбуда, разбра, че вече е негова.

— Наистина ли те правя щастлив?

— Да. Защо се учудваш?

— Не знам. Не съм сигурна…

Фила сведе поглед към книгата в скута си.

— Не мисля, че съм кой знае колко сексапилна и предполагам… просто си мисля, че не съм жена, която би разпалила някой мъж… Няколко пъти съм правила опити, но нищо не се получи.

Ник се забавляваше с напрегнатостта й.

— Какво не се получи, Фила? Не успя да изпиташ удоволствие ли? Това ли се опитваш да ми кажеш? Не се тревожи. Някои неща просто имат нужда от практика.

Тя поклати глава.

— Не, не… Всъщност, това, което сега каза, е вярно. Аз не… аз никога не съм изпитвала… е, ти знаеш. Но не това е проблемът.

— А какъв е проблемът?

— Откачам винаги, щом някой мъж започне да ме опипва. Трудно ми е да ти обясня. Просто замръзвам от страх. Не издържам, когато някой мъж легне върху мен и ме затисне. А явно това е начинът, по който повечето мъже го правят…

— Вероятно, защото обикновено смятат, че инициативата трябва да е тяхна.

— Да, предполагам, че е така. Никога не съм си и мислила, че бих могла да обърна нещата. Просто приех, че не съм много чувствена. Но с теб всичко беше различно. Разреши ми да правя това, което исках. Чувствах се сигурна. Мисля, че ако аз диктувам всичко, ако аз съм отгоре, може и да успея със секса…

Фила направи пауза.

— Истината е тази… беше успокояващо за мен да разбера, че не съм безнадеждна…

— Радвам се — помилва я Ник. — Защо смяташ, че не можеш да понасяш традиционната „мисионерска“ поза?

— Сигурно заради онова, което ми се случи, когато бях тийнейджърка.

Тя подпря лакти на коленете си и се загледа в океана.

— Разкажи ми, Фила — прошепна Ник със свито сърце. — Нападна те някое гадно копеле ли?

— Опита се да ме изнасили. Беше брат на човека, който се грижеше за сиропиталището, където живеех тогава. Често идваше там и помагаше за едно-друго. През цялото време заглеждаше момичетата. Мисля, че ме избра, защото бях най-наивната. Не го харесвах, както и никое от момичетата. Но не знаех как да го държа настрана. Вероятно е усетил, че се страхувам от него, и затова се насочи към мен.

— Нахвърли ли се върху теб?

— Все висеше край сградата, докато един следобед след училище не ме завари сама. Влезе в стаята ми и започна да ми разправя как щял да ми покаже за какво са създадени жените. Наговори ми куп ужасни неща — че всички момичета в сиропиталището били мръсници и курви, и че всички до една, като пораснем, сме щели да станем проститутки, така че трябвало отсега да се запозная с бъдещата си професия. Толкова бях изплашена, че се парализирах от ужас.

Ник я докосна по рамото и Фила трепна. Той понечи да отдръпне ръката си, но в последния момент промени решението си. Започна леко да отпуска пръстите си върху кожата й. Фила не се възпротиви и Ник въздъхна с облекчение.

— Трябвало е да изриташ това копеле в топките!

— Знам, но тогава бях твърде изплашена, за да посмея. Боях се, че така само ще го направя по-агресивен. Вместо това се опитах да избягам от стаята. Той ме остави да стигна почти до вратата и точно когато си помислих, че съм в безопасност, ме сграбчи. Разбираш ли, просто си играеше с мен! Искаше да се помъча да избягам. Това още повече го забавляваше!

— О, Фила!

— Завлече ме до леглото. Ритах, драсках, мятах се, а той просто ме хвана и ме тръшна. Мислех, че ще полудея. Чувствах се толкова беззащитна. Беше страшно едър и тежък. Като планина от месо. Когато и да си помисля за секс, тази сцена винаги изплува в съзнанието ми — лежа просната под някакъв мъж. Не мога да понасям това чувство…

Ник притвори очи.

— И какво стана?

— Беше ме стиснал за гърлото и вече започваше да разкъсва дрехите ми. Тогава влезе Криси.

Той си пое въздух.

— Трябваше да се досетя. Криси Мастърс отново ти е дошла на помощ. Хмм. Нищо чудно, че още си й така предана.

— Взе настолната лампа от близката маса и я стовари върху главата му — продължи Фила. — Криси винаги мислеше бързо в подобни ситуации. Бях спасена. Но тогава изникна истинският проблем.

— Какъв проблем?

— Как да обясним случилото се на нашите попечители и на инспекторката ни. Човекът, който отговаряше за приюта, твърдеше, че съм била предизвикала брат му. Онзи тип пък каза, че не ми бил направил нищо. Просто оправял фасунгата на крушката в спалнята. Аз и Криси сме били нагласили всичко, за да изглежда като опит за изнасилване.

— По дяволите!

— Никой не можа да докаже нищо. Но нашата инспекторка не беше от вчера в този бранш и разбра какво е станало. Повярва ми. Тя задейства връзките си, обади се тук-там и за четиридесет и осем часа ни махна от този дом заедно с другите три деца. Мисля, че тогава за първи път се замислих дали да не започна работа като социален работник. Исках да мога да спасявам хората така, както тя спаси мен, Криси и останалите.

„Това обяснява всичко — помисли си Ник. — Ето как се е превърнала в една сладка малка радетелка за справедливост.“

— Аз пък бих искам да знам къде е сега това копеле!

— Онзи, който ме нападна ли? Защо? — учудено го изгледа тя.

— Защото искам да го разкъсам на парчета!

Фила се втренчи в него.

— Искаш? Та ти дори не го познаваш!

— Фила, бих искал да разкъсам всекиго, който те нарани. Не разбираш ли?

— Не. Ако искаш да защитиш някого от твоето семейство — да, но не мога да разбера защо се чувстваш така засегнат заради мен. Ти изобщо не ме познаваш.

— Знаеш, че не е вярно. Ти и аз започваме да се опознаваме много добре.

— Така ли? Че какво знаеш за мен?

— Например знам защо предпочиташ да си отгоре, когато се любим.

Тя се изчерви.

— Говориш така, като че ли го правим непрекъснато…

— Бих искал.

— Забрави за това.

— Ще изпълниш ли поне една част от моите плажни фантазии?

— Коя част? — подозрително попита Фила.

Ник не можа да се сдържи и по устните му се разля усмивка, която прикри с усилие.

— Само ме целуни.

— Ако го направя, ще престанеш ли да ми досаждаш с предложението си за сериозна връзка?

— Просто ме целуни — тихо повтори той, плъзгайки пръстите си нагоре-надолу по рамото й. — Моля те. С теб се чувствам толкова хубаво, скъпа.

За момент му се стори, че Фила ще се възпротиви. Но точно когато си помисли, че не е преценил нещата както трябва, тя започна да се притиска към него, обвивайки плахо ръце около врата му. Ник облекчено въздъхна, когато меките й устни докоснаха неговите.

— Толкова си сладка…

Той потръпна от удоволствие.

Фила понечи да се отдръпне, но допусна грешка, като случайно изпусна една лека, топла целувка по брадичката му и не можа да се въздържи да не насочи езика си към долната му устна.

Ник я усети, че трепери, и разбра, че всичко щеше да е наред.

— Искам пак, сладка моя! Имаш страхотен вкус!

Тя се притисна още по-плътно към него и вкопчи пръстите си в раменете му.

— Ник… — прошепна задъхано, — защо правиш това с мен?

— Не правя нищо, мила. Това си самата ти. Аз просто съм един щастливец, който ще е с теб по време на цялото пътешествие.

— Не, ти правиш нещо. Не мога да разбера още какво, но съм сигурна, че е опасно…

— Не, Фила, не е опасно. Не и докато си с мен. Запомни го.

Ник плъзна длан надолу по линията на гърба й, следвайки всяка извивка на чувственото й тяло. Ароматът й замая главата му и го тласна към ръба на неустоимото желание. През ума му пробяга мисълта, че не само Фила трябва да се научи да не бърза. Действаше му толкова възбуждащо, че почти мигновено се бе наелектризирал.

Коленичиха на пясъка и Фила жадно затърси лицето му, като хапеше лекичко меката част на ушите му и целуваше клепачите му. Ник изстена, облегна се на топлата скала и се предостави на ласките й. След няколко минути вече и двамата горяха в огъня на страстта. Той усети как пръстите й опипват копчетата на ризата му. Трескава и припряна, Фила не можа веднага да се справи, но Ник не й предложи помощта си. Героически издържа на сладкото мъчение, докато най-после дланите й не докоснаха голите му гърди. Тя отново потърси устните му и притискайки се към него, вкара езика си навътре в устата му. Ник се отдаде на невероятната наслада да бъде сексуален обект, но скоро осъзна, че Фила както винаги отново се впускаше напред с пълна скорост. Този път обаче той нямаше намерение да допусне всичко да приключи набързо. Този път Фила трябваше да го направи както трябва.

— По-спокойно — прошепна в слепоочието й.

Тя не му обърна никакво внимание. Ръцете й се насочиха към катарамата на колана му. След няколко опита най-после успя да я разкопчее и посегна към ципа му.

— Не! — отсече Ник, въпреки че почти бе изгубил контрол.

Той внимателно спря ръката й.

— Този път ще открием заедно какво ти харесва.

— Моля те, Ник! Искам отново да те почувствам, както през онази нощ. Беше толкова хубаво. Бях толкова близо до…

— Знам. Но проблемът е, че ти винаги избързваш.

Фила застина.

— Не ти харесва как го правя? Мислех си, че ти е приятно…

— Побъркваш ме и ти го знаеш. Но докато аз вече съм готов, на теб ти трябва повече време.

Ник насочи пръстите й към копчето на нейните джинси.

— Повече време? — объркано промълви тя. — Мислех, че го правим много добре… С никого не съм се чувствала така.

— Вярвам ти.

Ник я целуна по челото, а след това по носа и дланта му се отпусна на бедрото й.

— Сега, ако намалиш темпото само още малко, ще ти стане дори по-хубаво… Не се тревожи — добави той, като видя загриженото й изражение. — Нищо няма да ти се изплъзне.

— Ти ми се присмиваш — въздъхна примирено Фила.

— Никога не бих го направил.

Ник я подкани с жест да разтвори ципа си. Тя започна да смъква джинсите си отначало бавно, а после с все по-припрени движения. Накрая остана по бикини и при гледката на тъмния й триъгълник, прозиращ през фината материя. Ник трябваше да затвори очи и да мисли за знамето и родината, за да се овладее. Когато я погледна отново, Фила се бе надвесила над него.

— Добре ли си? — попита го, разкопчавайки ризата си.

— Да, като изключим това, че съм луд по теб… — изпъшка Ник, установявайки, че тя не носи сутиен.

Фила се поуспокои и разкопча и последното си копче. Нежните форми на гърдите й, скрити в полусянката на разтворената й риза, още повече разпалиха въображението му.

— Сега вече можем ли да го направим? Моля те! Преди това усещане да изчезне!

— Усещането няма да изчезне, казах ти. Просто си дай възможност да му се насладиш.

— Точно това се опитвам да направя — нетърпеливо отговори тя и посегна отново към ципа му.

— Не, не още. Ето — подаде й Ник ръката си.

Озадачена, Фила се втренчи в дланта му.

— Какво трябва да направя?

— Прави с нея всичко, каквото искаш — нежно й обясни той. — Покажи ми какво желаеш и какво ти харесва. Научи ме как да те докосвам.

Фила така рязко вдигна глава, че едва не го удари по брадичката.

— Искаш да ти покажа как да ме докосваш? А не искаш ли да влезеш в мен?

— И дотам ще стигнем — прошепна Ник. — По-нататък със сигурност ще стане и това. Но нека първо опитаме една малка увертюра.

— О, увертюра!

Тя се отпусна върху него и притисна устни към гърлото му.

— Добре, давай…

— Не, мила, ти ще правиш всичко. Ти си учителката, забрави ли?

Фила замълча за момент и Ник започна да се безпокои. Но после тя сграбчи ръката му и я притисна към гърдите си. Потрепери, придвижвайки дланта му по зърната им, и когато от докосването му те се втвърдиха.

Ник също потръпна от невероятното усещане.

— Погледни ги — тихо каза той, очарован от реакцията й. — Твърди са като камък. Точно по мярка за ръката ми.

Фила изстена от удоволствие и притисна още по-силно гръдта си към свитата му като чаша длан. Ник внимателно хвана зърното й с палеца и показалеца си и нежно го дръпна.

— Ник!

— Хубаво ли ти е?

— Чувствам се особено…

Тя пламенно се извъртя и седна на бедрата му.

— Направи го и с другото…

Ник нежно погали и второто й зърно, целувайки я по врата.

Фила усети как цялата буквално прелива от желание.

— Готова съм… — изстена и се вкопчи в него. — Хайде да го направим!

— Не още.

— По дяволите, Ник!

— Не си ме научила на всичко, което искам да знам.

— И сега какво? — настоятелно го погледна тя.

— Не знам. Покажи ми.

Фила се плъзна по краката му. Ник почувства как голото й заоблено бедро се притиска към издутите от ерекцията му джинси и си помисли, че сигурно ще свърши. Трябваше отново да си припомня звездите и линиите на американското знаме, докато успее да си възвърне самоконтрола поне донякъде.

— Ник, моля те, толкова съм възбудена! Искам да го направим!

Той подканващо пъхна пръстите си в свитата й длан.

Това й бе напълно достатъчно, Фила сграбчи ръката му и я намести между краката си.

— Тук… Направи нещо… — задъхано прошепна.

— Слушам, лейди.

Ник започна да движи плавно пръстите си по копринените й бикини и ефирната материя бързо подгизна. Той усети как горещата й плът става все по-мека и набъбнала.

— Мила, твърде бързо се овлажняваш. Знаеш ли как ми се отразява това?

— Направи го отново! — настоятелно каза Фила и с импулсивно движение се притисна към дланта му.

— Кое да направя отново?

— Докосни ме по същия начин!

Тя сграбчи ръката му и се плъзна по дължината на пръста му.

— Да, така! По-силно! Не… тук!

После разтвори бикините си и напъха дланта му в тях.

Дъхът на Ник секна почти болезнено, когато усети влажната й, гостоприемна топлина.

— Покажи ми точно как го искаш…

Фила не можеше да се съпротивлява на това сладко изтезание. Тя трескаво започна да се движи по ръката му, като я измокри цялата. Ник вече беше толкова твърд и възбуден, че трябваше да стисне зъби, за да успее да се овладее. Той потърси малкия бисер на клитора й, но Фила избърза и сама му го предложи. Извика, когато Ник го погали, и се притисна с всичка сила към него. Пламналото й лице рухна на гърдите му. След това с инстинкта на жадна за любов жена отново започна да се движи срещу пръста му.

— О, Ник, толкова е хубаво!

— Казах ти, че няма да ти се изплъзне. Просто се отпусни и се наслаждавай.

Тя се освободи от всичките си задръжки и се отдаде на безумния си копнеж. Лицето й се озари от сластна замечтаност и възторг. Започна да направлява ръката му все по-уверено и колкото повече се увеличаваше удоволствието й, толкова по-силни и накъсани ставаха любовните й стонове.

Собственото му желание го изгаряше, но Ник не искаше да развали всичко, като се поддаде на изкушението. В този момент за него нямаше нищо по-важно от това, Фила да стигне до първия си връх в ръцете му. След няколко минути тя смени позата, като го възседна и се наклони към него. После започна все по-настървено да се движи срещу пръста му. Обля я нова вълна на възбуда и отметна глава назад.

Ник бавно проникна с пръст във влажното й стегнато влагалище. Реакцията й беше мигновена. Тя стигна до края и задавено извика името му. Тялото й се стегна и след това сексуалното й напрежение изби на повърхността. Започна да конвулсира около пръстите му, неистово впила нокти в силните му рамене.

Дълго остана вкопчена в него, докато оргазмът й бавно отшумя.

Ник беше потресен. Никога не бе виждал нещо толкова величествено като Филаделфия Фокс в апогея на отприщената си женственост.

Бавно, много бавно тя се отпусна върху него и отново седна на бедрата му. Главата й легна на голите му гърди. Цялото й тяло бе изпълнено със сладка отмала след разкошния оргазъм.

Ник я погали нежно, за да я освободи и от последните леки спазми. Когато пръстите му докоснаха отново клитора й, Фила трепна и тихичко запротестира.

— Усещаш ли?

— Ммм… — измърка тя, без да отваря очи.

Ник се усмихна, но напрежението в него не отслабна. Все още беше твърд като скала от собственото си незадоволено желание. Копнееше да проникне в нея, но не му се щеше да разваля магията.

— Ник… — промърмори сънено Фила.

— Да?

— Беше неописуемо… Никога не съм изпитвала такова нещо. Фантастично беше. Благодаря ти.

— Ти си фантастична. И не ми благодари. Сама направи всичко.

— Не, ти го направи.

— Хайде да не спорим.

Ник се загледа в една чайка, рееща се над океана.

— Последното нещо, което искам сега, е да спорим за каквото и да било.

— Добре.

Фила се намести по-удобно и той разочарован осъзна, че се кани да заспи.

— Фила?

— Ммм?

— Нали си спомняш пакетчето, за което ти говорих? Онова, което купих в аптеката.

Тя бавно вдигна клепачи.

— Е, и?

— Провери в задния ми джоб.

Фила го погледна смутено.

— О, Ник, забравих за теб! Толкова съжалявам! Наистина не исках…

— Всичко е наред — усмихна се стоически Ник. — Разбирам те. Но сега би ли искала да опитаме отново по твоя начин?

Тя се изкикоти, пресегна се към задния джоб на джинсите му и извади малкото пакетче.

— Ето ти го.

Ник я погледна в очите.

— Ти го направи.

Тя примигна любопитно.

— Искаш аз да ти го сложа?

— Както виждаш, направо си умирам за такава палава ненаситница като теб.

След дългите минути на забрава Фила най-после се успокои достатъчно, за да осъзнае отново къде се намира. Беше седнала върху бедрата на Ник, който лежеше със затворени очи. Той все така беше по джинси, само че сега те бяха разкопчани и с разтворен цип. Изглеждаше страшно изкусителен и сексапилен.

— Ник… Трябва да се приведем в приличен вид. Някой може да дойде насам.

— Няма такава опасност. Преди да те потърся, проверих какво ще правят другите. Татко е в града с Тек, Елинор е в оранжерията си, а Хилъри — на работа. Дарън обядва с местния екип по кампанията си. Вики и Джордан вече бяха тук и си отидоха. Повярвай ми, няма страшно.

— Сигурно си мислиш, че си доста умен, а?

Ник присви блесналите си от задоволство очи.

— Не, просто държа всичко да става така, както аз искам. Което ме навежда на мисълта, че…

— Какво?

Фила се пресегна за ризата си, която не помнеше кога и как бе свалила, и я облече.

— Току-що го направихме два пъти. Това определено означава, че вече не сме в положението „малко креватни упражнения за една нощ“.

Тя го погледна с крайчеца на окото си, като се питаше какво ли си бе наумил сега.

— Та?

— Та, си мисля, че е време да се съгласиш, че имаме сериозна връзка. Как иначе бихме могли да наречем отношенията си?

Фила беше твърде отмаляла от сластна нега, за да спори.

— Наричай ги, както искаш — отвърна с пълно безразличие.

— Добре. Тогава казвам, че това е връзка. Сериозна, моногамна връзка.

Тя предупредително сви вежди.

— Само не си мисли, че можеш да ме контролираш чрез секса.

— Никога не би ми хрумнало.

— Много скоро ще те отуча от самодоволната ти усмивка, Ник.

— Че защо? Нали ти си тази, заради която тя се появява.

Рийд забеляза Ник и Фила, когато заедно с Тек Шърман се връщаше от града. Двамата излязоха от пътеката, която водеше към плажа, и се насочиха към вилата „Гилмартън“. Небрежно собственическият начин, по който синът му бе обгърнал раменете на Фила, му подсказа, че вероятно току-що те се бяха любили долу на брега.

— Ама дяволски си личи, че тази малка женичка е обсебила цялото внимание на Ник, нали, сър? — обади се Тек.

— Така е.

— Как мислите, сериозно ли е?

Рийд знаеше, че Ник не върши нищо без причина. Тази причина невинаги бе разбираема за другите, но винаги съществуваше. „Наистина ли е хлътнал до ушите по дребничката госпожица Филаделфия Фокс или действа по някакви негови си планове, за да вземе обратно акциите?“ — запита се той угрижено.

— Не знам. Ти какво смяташ?

— И аз не знам, сър. Понякога Ник е адски непредсказуем. Но едно нещо ще ви кажа — никога не съм го виждал да се държи така с някоя женска. Като че ли не е съвсем наясно какво да прави с нея, ама дяволски добре знае, че не му се ще да я изпуска из очи.

„Каква е играта ти, Ник?“ — помисли си Рийд.

— Разбирам какво искаш да кажеш, Тек.

— Добре е да се завърне завинаги, нали сър?

— Време е да си спомни, че има семейство.

След секунди мерцедесът се изравни с Ник и Фила. Рийд забеляза леката руменина по бузите на Фила и ленивия, доволен поглед на Ник. Обзе го чисто мъжка завист. В далечните минали дни няколко пъти с Нора се бяха промъквали в това заливче и до премала се бяха отдавали на страстта си.

— Вие да не сте се разхождали по брега? — попита ги, когато колата спря.

— Да.

Ник опря ръка на предното стъкло и се наведе.

— Тек, тази седмица искам да пострелям малко с Фила.

— Супер, сър! Имате ли някакви предпочитания?

— Мисля си за револвер 38-и калибър. Някакъв тъпак й продал един жесток автоматичен деветмилиметров, макар че тя никога в живота си не е използвала пистолет. Дори не е простреляла проклетото желязо.

— Автоматичен? Лош избор. Твърде сложен е за начинаещи — каза Тек. — Освен ако не иска доста да се потруди, за да се научи да стреля с него.

— Мисля, че можем да сме спокойни. Тя никога няма да се запали по пистолетите. Но искам да е в състояние да работи с оръжие и затова ми се струва, че ще е добре да я обучим да си служи с револвер.

— Няма проблем.

— Я почакайте за момент! — намеси се Фила. — Не си спомням да съм казвала, че искам да се упражнявам в стрелба.

Рийд се намръщи.

— Ник е прав. Автоматичният пистолет е лош избор за новак. Твърде е капризен. Иска се много практика, за да го овладееш. А револверът е прост и лесен за използване, когато се наложи. Просто го насочваш и натискаш спусъка.

— Но аз…

Рийд се обърна към сина си.

— Ако решите за вдругиден, ще дойда с вас. Утре имам насрочена игра, така че ви предлагам…

Ник се отдръпна от колата.

— Добре, разбираме се за вдругиден.

— Не забравяйте за вечерята при Елинор утре вечер — добави Рийд и натисна газта.

Десет минути по-късно той влезе в къщата и потърси Хилъри. Откри я в кабинета, който преди бе бил негово владение. Докато влизаше, бе осъзнал, че през големия прозорец се виждаше част от пътя по хълма. Запита се дали Хилъри бе наблюдавала как Ник и Фила се връщат от плажа.

Тя вдигна поглед от папката, която четеше, облегна се назад и се усмихна любезно.

— Здравей, Рийд. Желаеш ли нещо?

— Само да те уведомя, че имам игра в три часа.

— Добре. Ще кажа на икономката да го има предвид, когато приготвя обяда. Довечера Ник ще вечеря ли с нас?

— Не, не мисля.

Рийд се загледа в красивата си, елегантно облечена съпруга. Всичко по нея си беше на място. Гримът й беше безупречен — истинска илюстрация на грациозната женственост. Изведнъж се сети за Фила, която беше раздърпана и зачервена, леко притеснена и щастлива. Не можеше да си представи Хилъри да изглежда така. И беше абсолютно сигурен, че и Ник не би могъл да си я представи. „Явно на сина ми му е липсвало нещо много важно по време на този катастрофално завършил брак — каза си мислено, — нещо, което изглежда сега е открил, благодарение на Филаделфия Фокс.“

Десета глава

Тази вечер Елинор седеше начело на масата с елегантната непринуденост на човек, прекарал живота си в усъвършенстване на изтънчените си обноски при официални приеми.

Фила изгледа внушителното количество прибори и чаши пред себе си и се почувства като войник преди атака. Закле се, че няма да допусне да се изложи. Имаше нужната култура и възпитание, макар че не бе израснала сред висшето общество, и се бе научила покрай работата си да различава вилицата за морски ястия от тази за салата. Не биваше да позволи на Елинор да я смути и обърка, особено след като в нея вече бе започнало да се промъква съмнението, че точно това е целта на тази вечеря.

Беше много доволна, че Криси й бе разказвала за порцелана, среброто и кристала. Това сега й помагаше да се държи естествено и да не се плаши от приборите и съдовете, блеснали пред очите й. „Просто си представям, че всичко е от пластмаса“ — бе казала Криси.

— Разбрах, че си била социален работник, скъпа — обърна се към нея Елинор, като елегантно отдели едно парченце филе от камбала[1] в чинията си. — Как се запознахте с Криси?

— Срещнахме се в сиропиталището, където бях изпратена след смъртта на баба ми.

— Баба ти? В такъв случай, ти не си била безпризорно дете?

— Като Криси ли имате предвид?

Фила срещна погледа на Елинор и по лицето й се разля брилянтна усмивка.

— Не, имах малко по-голям късмет от нея. Имала съм родители, които са се грижели за мен, но и двамата са били убити, когато съм била много малка. Майката на баща ми ме прибра при себе си и аз живях с нея до тринадесетата си година.

— Как са умрели родителите ти? — попита Рийд.

— При катастрофа с хеликоптер в Южна Америка. Хеликоптерът е бил свален.

— Свален! Какво, по дяволите, са търсели в Южна Америка? — продължи да я разпитва Рийд, без да обръща внимание на недоволното мръщене Елинор заради грубия му език.

— Помагали са на индианците, които систематично са били преследвани и унищожавани от собственото си правителство. Местните власти твърдели, че хеликоптерът бил свален от бунтовниците-комунисти, но за всички е било ясно, че самите правителствени сили са го направили. Било е обществена тайна.

Ник присви очи.

— Родителите ти често ли са се занимавали с подобни работи?

— Искате да кажете, дали са помагали на хора като онези индианци?

Фила вдигна чашата си с вода, усещайки с върховете на пръстите си диамантените инкрустации по кристала.

— О, да. Били са посветени на каузата си да помагат на всички онеправдани. Обиколили са целия свят в служба на фондацията „Свобода за бъдещето“. Чували ли сте за нея?

Рийд не можа да сдържи възклицанието си, Ник учудено вдигна вежди, Дарън поклати глава, Виктория въздъхна, Хилъри трепна, а Елинор само изцъка с досада и с бързо движение премести една чиния с аспержи.

Фила беше във възторг от тяхната реакция.

— Аха. Чували сте!

— Неприятна, анархистична, радикално лява отцепническа групировка, която си вре носа там, където не й е мястото — изстреля Рийд, ръчкайки с вилицата си из аспержите. — Финансират се от шепа двулични доброжелатели, които не осъзнават, че са просто едни комунистически слуги.

— Наричате родителите ми „двулични комунистически слуги“? — много тихо попита Фила, повече от готова да се хвърли в битка.

Рийд все пак забеляза святкането на очите й и измърмори нещо под мустак.

— Съжалявам за това, дето се е случило на твоите близки, но не можеш да очакваш от мен да приемам спокойно съществуването на групировки, като проклетата фондация „Свобода за бъдещето“. Те са шайка побъркани маниаци и всеки с поне малко разум в главата си го знае.

— Не си и мисля, че приемате спокойно фондацията. Това ще бъде твърде много за вашите смешни тесногръди схващания. Но искам да покажете поне малко уважение към родителите ми. Загинали са заради нещо, в което са вярвали. Смятам, че дори един Лайтфут би трябвало да може да оцени това.

— Сигурна съм, че Рийд не искаше думите му да прозвучат грубо — дипломатично вметна Хилъри.

— Разбира се, че не е искал — намеси се Елинор. — Вземи си още малко аспержи, скъпа. Вашингтонско производство. Отлични са по това време на годината.

Дарън замислено се вгледа във Фила.

— Като дете пътувала ли си с родителите си?

— Не, оставяха ме вкъщи с баба. Там, където родителите ми са ходели заради фондацията, обикновено е било много опасно.

— Убеден съм, че те са мислели, че постъпват добре — сериозно каза Ник. — Но все пак, не е трябвало да рискуват главите си къде ли не, при положение, че са имали дъщеря, която се нуждае от грижите им. Ти би трябвало да бъдеш от първостепенна важност за тях.

Въпреки че често й бяха идвали подобни мисли в моменти на мъчителна самота, Фила наистина се ядоса.

— Имали са право да следват собствената си съвест. Ако никой не бе постъпил така, този свят щеше да е много по-лош, отколкото е сега!

— Съгласен съм с Ник — неочаквано рече Дарън. — След като си се родила, те са били длъжни да мислят за бъдещето ти. Първо е трябвало да се погрижат за теб, а не за някакви си чужденци.

Виктория кимна с потъмнели очи.

— Мисля, че е много тъжно, че си останала сама, защото родителите ти са се опитвали да спасяват други хора.

— Всички вие говорите така лицемерно, защото не одобрявате това, което са правели те. Сигурна съм, че ако бях ви казала, че баща ми е бил във въоръжените сили, и е изпращан в какви ли не горещи точки по целия свят, заради доброто на САЩ, щяхте да сте убедени, че е изпълнил дълга си.

Рийд смръщи лице.

— Това е съвсем друг въпрос.

— И ми говорите за двуличие! — тържествуващо се усмихна Фила. — Мисленето ви е тотално объркано. Родителите ми са правили това, което са считали за свой дълг. Това е същото, както и при военните.

— Има обаче една важна разлика — вметна Ник. — Ако баща ти е бил военен, майка ти вероятно е щяла да си остане вкъщи с теб. Тогава не би изгубила и двамата.

— Значи според теб, жените не бива да бъдат допускани на служба в армията? Предполагам, че и ти си от онези, които не мислят, че жените би трябвало да служат на фронтовата линия.

При последната си забележка Фила толкова енергично размаха вилицата си, че аспержата се изплъзна от нея. Погледна надолу, видя, че зеленият стрък е паднал на страшно скъпата старинна дантела, с която бе поръбена покривката, и направи едничкото нещо, което й дойде на ум — хвана го с пръсти и го пъхна в устата си.

Когато вдигна поглед, забеляза, че Ник беззвучно се смееше. Това беше същият смях, който бе искрял в очите му и докато се любеха.

— Не разбирам защо жените трябва да се хвърлят в разгара на боя — той захапа със здравите си бели зъби една голяма филия хрупкав хляб и продължи: — Те не са създадени за това.

— Ако наистина мислиш така, изненадвам се, че толкова настояваш да ме научиш как да си служа с пистолет.

— Нямам нищо против, една жена да може да се защитава сама.

Дарън кимна със сериозно изражение.

— Преди няколко години научих Вики да използва револвер. Изисква го здравият разум.

— Ник е отличен учител — промърмори Хилъри от далечния край на масата. — Научи ме да си служа с пистолет, още когато се оженихме.

Думите й жегнаха Фила. Мисълта, че Ник е учил Хилъри на каквото и да било, й беше непоносима. Простичката забележка й напомни, че тази жена някога бе споделяла най-интимните си мигове с Ник. Погледна към него и установи, че изразът на лицето му бе станал непроницаем. Това я подразни. Реши да насочи разговора към злините, които носи оръжието, но се сети, че вече едва ли имаше право да заема позицията на обвинител. Все пак, не можа да се сдържи от едно малко вметване, просто заради идеята.

— Ако в тази страна имаше по-добри законодателни мерки за ограничаване на оръжията, сега никой от нас нямаше да се тревожи дали е обучен да борави с пистолет, за да е в състояние да се защити. Така нямаше толкова много престъпници да се размотават наоколо с пушкала в ръцете.

— Този свят е опасно място — с приповдигнат тон заяви Елинор. — И някои трябва да направи необходимото.

Когато всички се обърнаха към нея, на лицето й бързо разцъфна отнесената й усмивка. Тя погледна към Рийд.

— Между другото, искам да ви напомня, че в края на този месец в Сиатъл организираме спомагателен фонд за кампанията на Дарън. Малко остана, а? Сигурна съм, че ще получим масова подкрепа. Точно това ни трябва, за да открием както подобава кандидат губернаторската кампания.

Елинор отмести поглед към Ник.

— Надявам се, че всички ще бъдем там. Много е важно да се покажем като едно сплотено семейство, не мислите ли?

На масата се възцари мълчание.

След няколко секунди Хилъри каза рязко:

— Убедена съм, че който желае, ще бъде там, Елинор. Всички ние искаме кампанията на Дарън да стартира добре. Нали, Рийд?

— Разбира се.

Но Рийд не изглеждаше особено ентусиазиран.

Виктория неспокойно погледна Ник.

— Как оценяваш шансовете на Дарън да стане губернатор, Ник?

— Мисля, че Кесълтънови и Лайтфутови са бизнесмени, а не политици.

Отново настъпи потискаща тишина.

Дарън с непринудена усмивка я наруши:

— Смятам, Ник, че ти определено си бизнесмен. И за да съм честен — много по-добър от мен. Но мисля, че мога да имам голям принос, влизайки в политиката. Имам качествата, имам и някои идеи, които биха били полезни за развитието на този щат. Вашингтон е едно от последните запазени кътчета в страната. И ако искаме всички да открият това, трябва да експлоатираме нашите природни богатства разумно. Не го ли направим, ще ги изгубим, както това стана в Калифорния.

— Нужни са пари за кандидат губернаторска кампания — отвърна Ник. — Много, много пари.

Дарън кимна, като издържа спокойно погледа му.

— Вече никой не се кандидатира, ако няма зад гърба си семейно състояние. Всеки го знае.

— Това е вярно — въодушевено се намеси Фила. — Политиката със сигурност е игра само за висшата богаташка прослойка, не е ли така? Вече няма никакъв шанс да се появи втори Ейбрахъм Линкълн.

Рийд се намръщи.

— Не искам страната да бъде управлявана от човек, който не може да докаже, че е преуспял в живота. Как би поддържал икономиката стабилна, щом няма способността да оправи собствените си финанси!

— О, за Бога… — започна Фила, но не довърши, защото забеляза, че Ник и Дарън продължаваха да седят, втренчени един в друг.

— В твоя случай — промърмори Ник, без да й обръща внимание, — не става дума само за състоянието на Кесълтънови, нали? Ти разчиташ на парите на „Кесълтън и Лайтфут“.

— Да — съгласи се Дарън. — Разчитам. И предпочитам да мисля за това като инвестиция, както в нашето бъдеще, така и в бъдещето на щата. Кесълтънови и Лайтфутови имат големи интереси във Вашингтон и Северозапада изобщо. Съдбата ни е обща.

— „Кесълтън и Лайтфут“ ще оцелее, независимо от това каква е политическата ситуация в този щат — отсече Ник.

Преди Дарън да му отвърне, Виктория отчаяно се опита да промени темата на разговора.

— Е, ясно е, че това лято даваме на хората от града многобройни поводи за приказки — изчурулика тя с престорена веселост.

— Хората винаги са си говорили — сви рамене Дарън.

— Не можеш да ги обвиняваш, че са прекалено любопитни, като имаме предвид обстоятелствата — упорито настоя Вики, хвърляйки поглед към Фила.

— След като вече не давате пари за стипендии, за благотворителност и благоустройство на градчето, единственото нещо, което можете да направите за добрите хорица от Порт Клакстън, е да им дадете повод за приказки — усмихна се тя.

Всички се взряха изумени в нея.

— Струва ми се, че можем да пристъпим към десерта — бързо обяви Елинор. — Ще позвъня на госпожа Аткинс.

Тя вдигна сребърното звънче, което стоеше до вилицата й.

След няколко минути им поднесоха купички с пресни малини и сметана. Фила реши, че след суетнята около раздигането на чиниите и сервирането на десерта последната й забележка е окончателно игнорирана, но грешеше.

— Какво имаше предвид под „спиране на парите за стипендии и благотворителност“? — смръщено попита Дарън, когато госпожа Аткинс се оттегли в кухнята.

Фила лапна една малина.

— Наскоро си побъбрих с приятния младеж, който работи в един от бакалските магазини в града, и научих много интересни неща.

— Хлапето на Уилсън — сухо каза Ник, вперил очи в нея.

— Оплакал се е, че не правим достатъчно благотворителни жестове? — учуди се Хилъри.

Елинор поклати тъжно глава.

— Напоследък хората се научиха да очакват прекалено много. А беше време, когато всеки имаше достатъчно гордост и находчивост, за да разчита на собствените си ръце.

— Не ме разбрахте — внимателно обясни Фила. — Той не се оплакваше. Всъщност, страшно много се възхищаваше от вас. Дори сподели, че възнамерявал, ако има възможност, да гласува за Дарън. И само бегло спомена, че Кесълтънови и Лайтфутови явно не се интересуват толкова от града, колкото едно време. Аз съм тази, която се оплаква от това.

— Ти пък за какъв дявол намери да се оплакваш? — тросна се Рийд.

— Рийд, моля те — укорително рече Елинор.

— Мисля, че е отвратително хора, червиви с пари, каквито сте вие, да не помагат поне малко на съседите си — заяви Фила.

— Ние снасяме купища от тези пикливи мангизи за какви ли не каузи и организации — ядосано отвърна Рийд. — Не се оставяй да те лъжат!

— Наистина, Рийд, такъв език… — намръщено го изгледа Елинор.

— Ако говорите за даренията, които правите на доста глупави ултраконсервативни групировки и за кампаниите на крайнодесните политици, искам да ви кажа, че те никак не са важни. Да помагаш на хората — ето кое е важното.

Фила насочи вилицата си към Рийд, на която този път беше набодена една малина.

— Стипендиите за местните деца, които без тях не могат да отидат в колеж, са важни! Книгите за библиотеките са важни! Помощните програми за изоставащите ученици са важни! Мерките за осигуряване на храна и подслон за бездомните са важни!

— Господи Исусе Христе! — раздразнено възкликна Рийд. — Тя говори като Нора. Нора винаги настояваше да даваме пари на всеки устат мошеник, който цъфнеше на портала със сълзливата си история!

— Това е силно казано, татко, и ти го знаеш — спокойно рече Ник. — Мама проверяваше много внимателно всеки един случай. Тя искаше да даваме само на тези, за които лично се е убедила, че имат право.

— Знаете ли какво са парите? — промърмори Фила. — Те са като тора. А от него няма никаква полза, ако не го разхвърляш в градината.

Ник се загледа във вилицата, която тя размахваше във въздуха.

— Фила, ще ядеш ли тази малина или ще я хвърляш по нас?

Фила примигна.

— Не знам. Зависи от случая.

Но все пак насочи вилицата към устата си и изяде малината. После се обърна към Дарън.

— Предполагам, че и ти ще си един от онези сбъркани, десни, ултраконсервативни републикански кандидати?

Той се усмихна бавно, излъчвайки онзи чар, който несъмнено щеше да го изведе далеч напред в политическата надпревара.

— И да съм, бъди сигурна, че нямам намерение да го признавам тук и сега. Може и да съм републиканец, но не съм пълен глупак.

Фила отново примигна и след това се разсмя. Дарън я последва. След секунда колебание Рийд лекичко се закиска, а после избухна в гръмогласен смях.

Фила забеляза, че Ник се усмихваше загадъчно и доволно.

Късно през нощта се бе проснала по корем върху него с подпряна на кръстосаните си ръце брадичка. Чувстваше се превъзходно, бе изпълнена със сила и щастие. Току-що бе изживяла отново великолепния оргазъм, на които вече се бе наслаждавала на плажа.

Ник прокара пръсти през косите й. Очите му бляскаха в полумрака, а кожата му все още лъщеше от потта им след лудешкото любене.

— Забавлява ли се от шоуто, което направи на масата тази вечер, хитрушо моя? — попита той.

— А нима правих шоу?

Фила се заигра с твърдите къдрави косъмчета по гърдите му.

— Мислех, че просто вземам участие в разговора, както го изисква доброто възпитание.

— Накрая успя да накараш татко и Дарън да заиграят по твоята свирка.

— Те просто обичат да спорят и се хванаха за думите ми.

— Наистина им хареса да спорят с теб.

— Хилъри, Вики и Елинор не бяха много въодушевени от това.

Фила се извъртя, за да се намести по-удобно.

— Все още не са сигурни как да се държат с теб. Ти си заплаха за тях. И мисля, че разбират това по-добре от татко и Дарън.

Тя направи гримаса.

— Никого не заплашвам.

— Зависи от гледната точка… Престани да се въртиш. Ще се възбудя, а не съм толкова млад за сексуален маратон. Сега искам да поговорим.

Фила се засмя, страшно доволна, че му действа така възпламеняващо.

— За какво искаш да говорим?

— Трябва да отскоча до Калифорния за няколко дни.

— Калифорния… Защо?

— Имам бизнес в Санта Барбара, забрави ли? Оставил съм всичко в ръцете на надежден човек, но има някои неща, за които само шефът може да взема решения. Няма да се забавя.

— О!

„Странно как човек бързо свиква да има някого до себе си — тъжно си помисли Фила. — Без Ник в малката къща край плажа ще съм много самотна.“

— Като че ли си разочарована.

— Не се възгордявай толкова.

— Ще ти липсвам ли?

— Да — прошепна умърлушено Фила.

— Добре. Сега отново можеш да пошаваш.

— Тя е много по-различна от Криси Мастърс, нали? — рече Дарън, появявайки се от банята. — Помниш ли как Криси караше всички ни да излизаме от кожата си?

— Спомням си.

Виктория се облегна на възглавниците и се загледа в мъжа си.

— Но мисля, че Фила е много по-опасна от Криси.

— Защо, по дяволите, говориш така?

Дарън изгаси лампите и се мушна в леглото до нея. Но вместо да я прегърне, кръстоса ръце зад тила си и се втренчи в тавана.

— Намеренията на Криси бяха прозрачни. Тя искаше да създава неприятности, да накаже семейството, което не я е потърсило толкова години. Искаше да се увери, че всички плащаме за това, което е изстрадала — опъваше ни нервите винаги, когато й се удадеше възможност. Но не мога да разбера какво цели Фила.

— Аз също не знам какво цели тя, но ще ти кажа едно нещо: Ник я желае.

— Ник е намислил нещо — тихо каза Виктория. — Елинор смята, че той ще ни върне акциите, но аз се съмнявам. Допускаш ли, че е имал безочието да свали Фила, за да даде акциите на него, вместо да я убеди да ги върне на теб?

— На Ник никога не му е липсвало нахалство.

— За Бога, Дарън! Не можем да го оставим да постъпи така. Това са акции на семейство Кесълтън! Те ни принадлежат и Ник го знае. Елинор го помоли само да помогне, защото вярваше, че той ще постъпи правилно, като даде акциите на нас.

— Не можеш да си сигурна, че ще успее. Фила ми прилича на жена, която разсъждава с главата си.

— За какво друго би я чукал, ако не искаше по този начин да сложи ръка на акциите? Фила не е негов тип.

— А да не би пък Хилъри да е?

— Донякъде — да. Е, може да не си пасват идеално по темперамент, но тя има произхода, възпитанието, маниерите и всичко останало, което Ник би искал от една съпруга. Никога няма да видиш Хилъри да изпуска лист аспержа на масата, когато спори.

Дарън се ухили в тъмното.

— Да, вероятно няма.

— Ако Ник вземе акциите от Фила и ги събере с тези, които е наследил от майка си, плюс неговите собствени, би ли могъл да контролира компанията, без да се съобразява с Хилъри?

Той се поколеба.

— Би му трябвал още един голям пакет.

— Акциите на Рийд?

— Да, тогава — да. Или моите заедно с твоите.

— Ник никога няма да сложи ръка на акциите на баща си. Рийд няма да му позволи нищо, което би свалило Хилъри от поста й. Не и след това, което си мисли, че й е сторил Ник преди три години.

— Какво си мисли, че й е сторил Ник? Искаш да кажеш, че не вярваш бебето да е било от Ник?

Виктория прехапа устни, съжалявайки за думите си.

— Няма значение. Сега вече не е важно какво е станало. Няма смисъл да се ровим в стари работи. Трябва да мислим за бъдещето. Тревожа се, Дарън. Шансът ти да успееш в политиката зависи от това дали семействата ще застанат зад теб, както финансово, така и като те освободят от задължения, за да проведеш кампанията си. От страната на Лайтфутови Хилъри е склонна на това. Елинор казва, че ни трябвала нейната подкрепа.

— Знам.

— Чу какво заяви Ник снощи. Неговото отношение към твоя дебют в политиката е същото, както и преди три години.

— Ясно ми е.

— Ако успееш да спечелиш изборите за губернатор, ще имаш поддръжката на главния изпълнителен директор на „Кесълтън и Лайтфут“. Да, колкото и да ми е неприятно да го приема, Елинор е права, когато казва, че Хилъри ни е нужна, за да получим подкрепата и на Лайтфутовата част от компанията. Ние трябва да държим на нея.

— Вики, когато обсъждаме политическата ми кариера, винаги си много целенасочена и рационална. Понякога имам чувството, че моето бъдеще е по-важно за теб, отколкото за мен.

Виктория затаи дъх.

— Това, което казваш, е ужасно.

— Искам да те питам нещо. Винаги съм се чудил колко ти предложи баща ми преди три години, за да останеш с мен, когато бе готова да заведеш дело за развод?

Тя затвори очи и потръпна в безмълвно страдание. Вече бяха изпадали в подобна ситуация. На два пъти. Веднъж в началото на брака им и по-късно, когато Криси Мастърс отново бе изровила всичко.

— Не ми е плащал. Нито цент. Казах ти го преди три години, казах ти го и миналата година.

— О, я стига! Преди три години ти бе ангажирала адвокат. Нещо те накара да промениш решението си. Татко винаги е твърдял, че е купил твоята лоялност. Мисля, че ти е обещал много, като компенсация за безпокойството да бъдеш съпруга на политик и да играеш ролята на майка на внука му. Нямал е намерение да те остави да си отидеш с Джордан. Той трябва де е успял по някакъв начин да те задържи.

— Престани, Дарън! Останах, защото исках да съм с теб. Говорили сме за това. Не се ли унижих достатъчно, когато ти съобщих, че няма да искам развод?

— Просто искам да знам какво ти е обещал татко. Да те впише в завещанието си?

— Ако е така, значи съм останала с пръст в устата — горчиво промълви Виктория. — Защото той не ми завеща нищо особено, нали?

— Може би Криси Мастърс е получила онова, което е възнамерявал да остави на теб. Криси обърна с главата надолу плановете на всички.

— Ана Бърк му харесваше. Харесваше му да гледа как ни действа на нервите.

Дарън въздъхна дълбоко.

— Откакто тя дойде миналата година, нищо вече не е същото.

— Не Криси беше тази, която промени нещата. Истинските проблеми започнаха преди три години, когато Ник си тръгна.

— Хайде стига толкова. Съжалявам, че заговорих за това.

— Не и така, както аз съжалявам…

Той изпъшка отново.

— Знаеш ли, тази вечер, когато Рийд избухна в смях заради Фила, осъзнах, че за последните три години това е първият път, когато наистина се смее.

— Знам. Боже, дано разбере какво е намислил Ник. Може би Елинор сгреши, като го намеси в случая.

— Трябваше да си помисли за възможните последствия, преди да му се обажда.

— Едно е сигурно — не бива да позволим на Ник да отнеме от Хилъри контрола на компанията! — заяви твърдо Виктория.

— Това може да усложни нещата. От друга страна…

— Не — прошепна тя и се загледа в тавана. — Това ще разруши всичко. Елинор казва, че имаме нужда, Хилъри да е начело на компанията точно сега, в началото на кариерата ти. Може би някога по-нататък Ник трябва да се върне. Но не и сега.

— Проблемът с него е, че той има навика сам да взема решенията си и никога не си прави труда да съобщи за тях на някого, докато не стане твърде късно, за да бъде спрян.

Елинор изпи обичайната си вечерна чаша шери и се взря в тъмнината навън. Чак сега, когато беше твърде късно, се запита дали не бе направила сериозна грешка, връщайки Ник обратно на сцената. Докато го наблюдаваше тази вечер на масата, бе разбрала, че не може повече да бъде сигурна, че той ще стори точно това, което бе поискала от него. Бе го помолила да вземе акциите от малката никаквица, на която Криси ги бе завещала, и не бе се съмнявала, че Ник ще постъпи именно така. Би трябвало да ги вземе. В края на краищата, той бе член на семейството — един от тях. Когато ставаше дума за бизнес, можеше да върши чудеса. Имаше по-голям талант за това и от баща си, и от Дарън.

Но Елинор беше достатъчно опитна и зряла, за да знае, че тези чудеса нямаше да дойдат ей така. „Какво ли би поискал Ник като възнаграждение за това, че ще вземе акциите от Филаделфия Фокс? Вероятно, семейство Кесълтън ще ги изгуби, защото той ще ги задържи в свои ръце и ще ги използва…“ Тя се опита да си представи какво би направил Ник с акциите. Всички възможни варианти водеха до една и съща катастрофа: ако решеше да остане, сигурно би отстранил Хилъри. Двамата не биха се търпели дълго. Напрежението между тях беше твърде взривоопасно. Но Ник би могъл да пожелае не само да си възвърне контрола върху фирмата с помощта на акциите, които Фила държеше сега, а и нещо повече. Елинор трябваше да приеме суровата истина, че ако Ник успееше да отнеме от Хилъри контрола върху „Кесълтън и Лайтфут“, шансовете на Дарън за добър старт в политиката биха се изпарили без остатък. Ник не бе показал никакви признаци на въодушевление от кандидат губернаторската кампания на Дарън и от обединяването на парите на семействата за спечелване на изборите.

„Нищо не трябва да попречи на Дарън! — зарече се тя. — Дарън е по мъж от теб, Бърк, макар че никога не си го признавал. Но може би именно затова ти винаги беше толкова суров с него, винаги го тормозеше. Приемаше го като съперник, нали? Много скоро той ще придобие такава власт, каквато ти дори не си и мечтал да имаш. Дарън ще бъде следващият губернатор на този щат!“

Елинор се отдръпна от прозореца и огледа спалнята си. Погледът й се плъзна по красивата старинна тоалетна масичка, по високата рамка на леглото и по тежките завеси. Напоследък се чувстваше много щастлива в тази стая. Бе изнесла всички неща на Бърк под предлог, че й напомняли за него и я натъжавали. Всички бяха приели това обяснение, без да й задават въпроси. Но истината беше, че в деня, когато Бърк бе умрял, Елинор бе изпитала огромно облекчение. Най-после се бе почувствала независима. Обаче още не беше свободна. Едва сега разбираше това. Всъщност, никой не беше свободен. „Така ли го беше замислил, Бърк? Сигурно ще си доволен да разбереш, че всички ние продължаваме да страдаме, заради отвратителните ти игрички. Трябваше да се досетя, че ще изнамериш начин да ни уязвиш и от гроба.“ Представи си го как се смее, гледайки как сърбат кашата, която им бе забъркал приживе. Някои хора като че ли бяха създадени да живеят, като рушат щастието на другите. Бърк Кесълтън бе бил истински специалист точно в това, а неговата незаконна дъщеря бе наследила целия му талант. „Дарън обаче е различен. Дарън е мой син. От баща си е наследил външността и чара, но не и типичната безчувственост.“

Пръстите на Елинор се впиха в чашата. Не искаше да претърпи неуспех. Нямаше да позволи мъртвият й съпруг да съсипе бъдещето на нейния син.

— Хареса ли ти вечерята, Рийд — небрежно попита Хилъри, докато изкачваше стълбището пред мъжа си.

— Разбира се. Елинор винаги предлага нещо хубаво за хапване. Ако не държеше чак толкова на префърцунените чаши и вилици, сигурно всички щяхме да се чувстваме още по-добре, но карай да върви. Камбалата беше добра.

Рийд разхлаби вратовръзката си, изумен от това колко автоматично прикриваше истинските си чувства към Хилъри напоследък. Правеше го почти инстинктивно.

— Понякога Фила е много забавна, нали?

— Ще накара Ник да хлътне по нея, това е сигурно.

— Наистина ли ти напомня за Нора?

Рийд стана изключително внимателен.

— Само тогава, когато започна да ни натяква за благотворителността. Нора винаги ни преследваше с молбите си поне малко да си поразвържем кесиите. Доколкото си спомням, тя често използваше същата сентенция за тора.

— Знаеш, че повечето благотворителни организации са просто използвачи. Човек трябва да внимава. Много по-ефективно е да даряваш средства на консервативните организации и на политиците, които работят за правилното развитие на страната. В дългосрочен план всички — и бедни, и богати — ще имат полза от това.

— Дяволски си права.

— Ник определено е хлътнал по Фила.

— Човек никога не е сигурен какво ще му хрумне.

— Знам.

Хилъри влезе в стаята си.

— Нали преди три години всички си изпатихме от това. Лека нощ, Рийд — усмихна се замислено тя и затвори.

Рийд дълго стоя загледан във вратата й, после бавно премина през хола и се насочи към собствената си спалня. Влезе и погледът му падна върху резбованото легло от канадски клен. Опита се да си представи Хилъри в него с разпиляна по гърдите красива огнена коса и с тръпнещо под чаршафите прекрасно тяло, излегнато в пленителна поза. Оказа се невъзможно. Колкото и да се мъчеше, не можеше да извика в съзнанието си образа на Хилъри, чакаща го в леглото му. Нора беше единствената жена, която бе изглеждала там на мястото си.

Все пак, осъзна, че се радва заради сина си, който беше щастлив и доволен с Филаделфия Фокс. И Нора би искала да види сина си такъв.

[1] Вид риба, която се смята за деликатес. — Б.пр. ↑

Единадесета глава

Револверът изтрещя и звукът проникна дори през плътните наушници, които Фила си бе сложила. Тежкото оръжие подскочи в ръката й и тя едва овладя отката му. После отново го насочи напред.

— По-спокойно, Фила.

— Какво? — изкрещя в отговор тя, взирайки се в далечината към картонената мишена.

— Правиш всичко прекалено бързо. Успокой топката. Не сме на състезание по бърза стрелба.

— Какво?!

Ник надигна топчестите заглушители от ушите й.

— Казах, че не сме на състезание по бърза стрелба. От теб се иска да извършиш цялата операция плавно и спокойно. Опитай се да го направиш по-бавно.

— Не мисля, че този револвер ми харесва.

— Ти не харесваш оръжията по принцип, така че едва ли би могла да прецениш добре.

— Защо да не се упражнявам със собствения си пистолет?

— Защото за човек, който не харесва оръжията, револверът е много по-добър вариант от автоматичния пистолет. Вече ти обясних това. Трябва да стреляш стотици пъти с твоя деветмилиметров, докато го разработиш и свикнеш с него. Не вярвам да си навита да го направиш.

— Това нещо се зарежда трудно!

— Стига си мърморила. Ще се научиш да го използваш. Макар и да е малко неудобен за зареждане, револверът е много по-лесен за стрелба. На теб ти трябва нещо просто и ефективно, а не някаква скъпа играчка.

— Това чудо тежи! Ръката ми отмаля, а пръстите ми се възпалиха от толкова натискане на спусъка.

Ник я погледна раздразнено.

— Цяла сутрин, откакто сме тук, се оплакваш. Затваряй си устата, госпожичке, и зареждай пищова!

— Защо си така нетърпелив, Ник?

Фила заопипва патроните, чувствайки се като някой разбойник от стар уестърн.

— Ще се изнервя, ако започнеш да ми крещиш.

— Идеята да си купиш пистолет е твоя. Но проклет да съм, ако ти позволя да се разхождаш насам-натам с нещо, с което не умееш да боравиш. Щом искаш да държиш оръжие под възглавницата си, със сигурност трябва да можеш да го използваш. Край!

— Повишаваш ми тон, Ник.

— Това няма да е единственото, което ще направя, ако не започнеш да обръщаш внимание на думите ми… Добре, застани на позицията за стрелба и, за Бога, спомни си какво ти казах. Действай спокойно!

— Трябва да има нещо в тези патлаци, което ви кара да се чувствате големи мъжкари, а? Затова ли цяла сутрин си толкова груб?

— Още пет минути и няма да говоря, а ще започна да действам грубо. Интересно ми е да видя кое ще помогне повече.

Ник й сложи отново наушниците.

Фила изруга, зае стойка и вдигна револвера с движение, което си мислеше, че е „бавно и плавно“. Отправи два изстрела някъде към мишената и свали оръжието.

— Не беше лошо — каза високо зад гърба й Тек. — Има склонност да бие малко по-вдясно и все още се опитва да даде изстрел твърде бързо, но вече започва да улучва картона.

Фила смъкна наушниците и се усмихна пренебрежително.

— О, благодаря ви, генерал Шърман. Много мило от ваша страна да подхвърлите някоя и друга окуражителна дума на войските. Ако обръщах внимание на Ник, щях да съм много потисната. Цяла сутрин не ми е казал нищо приятно.

— Опитай пак! — избоботи Ник.

Тя не му обърна внимание, загледана завистливо в яркото оранжево-розово одеяние на Тек.

— Хубава риза, генерале.

Тек засия.

— Така си и мислех — че ще ти хареса.

— Закарай си малкия задник до линията за стрелба, Фила — заповяда й Ник, — или аз ще те завлека дотам!

— Хей, хей! Ама че начин да прекараш приятно сутринта — измърмори Фила и отново започна да изпълнява упражнението.

Тя не чу, че мерцедесът пристигна, но когато изстреля няколко куршума и се огледа наоколо, за да разбере оценката на своите „учители“, видя, че Рийд е спрял колата си близо до откритото стрелбище.

— Прибързваш — констатира той. — Точно както прибързваш и при замахването в голфа.

Ник подаде на Фила още патрони.

— Знам. Работя по въпроса.

— Нямам нужда от повече публика — рече раздразнено тя. — Достатъчно трудно ми е да го правя и докато Ник и Тек ме зяпат.

— А защо го правиш, Фила? — попита дружелюбно Рийд, като взе големия „Магнум“, който Тек бе донесъл. — Абсолютно очевидно е, че ти нямаш добро отношение към револверите и явно не харесваш онези, които ги притежават. Защо си толкова дяволски навита да държиш при себе си такова нещо?

— Имам си причини — тросна се Фила.

— Преди време е имала известни неприятности с един от доброволците, отглеждащи сирачета в къщите си — обясни Ник, разпечатвайки нова кутия патрони. — Този тип й се нахвърлил с пистолет в ръка, поразтърсил я малко и затова отишъл в затвора. Но я заплашил, ще й направел нещо, когато излезел оттам.

— Майка му стара! — извика Тек възмутен. — Ти пострада ли?

— Не, но здравата се изплаших. Полицията пристигна точно навреме.

Рийд се смръщи.

— Но мръсникът те е заплашил, че ще те открие, когато излезе от затвора, така ли?

— Знам, че звучи мелодраматично — отвърна Фила, разглеждайки тежкия револвер в ръката си, — но истината е, че се страхувам от Елия Сполдинг.

Рийд погледна към Ник.

— Провери ли това?

— Не още, но възнамерявам да проверя всичко в най-скоро време… Добре, Фила, опитай отново, но този път много бавно и много плавно, разбра ли?

Тя се втренчи в него, застанала нащрек.

— Какво имаше предвид, като каза, че ще провериш всичко? Да провериш какво?

— Няма значение. Не бъди опърничава и поне веднъж в живота си направи, каквото ти казват.

— Никога не изпълнявам нареждания за нещо, с което и сама мога да се справя.

— Ще се научиш — невъзмутимо каза Ник.

— Кой знае — обади се Тек. — Можеш дори да свикнеш с това.

— Как ли пък не! — сряза го Фила. — Да съм опозиция на всичко, да съм либерално и анархистично настроена, е в кръвта ми.

— Ако и тримата изревем срещу нея — спокойно се намеси Рийд, — тя ще се научи да слуша поне малко.

— Да кажем, и четиримата — провлечено добави Дарън, приближавайки се към тях.

Фила огледа заобиколилите я силни мъже и разбра, че е победена. Макар че продължаваше да негодува, тя се покори и се извърна отново към мишената. Когато надигна револвера, изпита някакво странно чувство. Всичките тези мъже, които я притискаха, наистина искаха да се уверят, че държи оръжието правилно. От много дълго време никой не се беше грижил за нейната лична безопасност и още по-отдавна никой не се бе чувствал задължен да я учи как сама да се пази. Това не променяше нищо, но все пак за пръв път след смъртта на Криси не се чувстваше толкова самотна в този голям свят.

В четири часа следобед Ник пристигна в Сиатъл. „Това пътуване е още един пресметнат риск“ — каза си, паркирайки поршето в един от паркингите на компанията. Целият му план зависеше от серия подобни рискове. Трябваше да лавира по ръба на пропастта, докато не станеше готов да предприеме нещо наистина сериозно. Загаси двигателя и остана няколко минути с ръце на волана, загледан в лабиринта от неприветливите триетажни сгради, които представляваха производственото ядро на „Кесълтън и Лайтфут Инкорпорейтид“. Още в първите години след създаването си компанията бе претърпяла бурно развитие. Рийд и Бърк не бяха отдавали кой знае колко голямо внимание на такива подробности, като централизираната администрация и външния вид на производствените халета. Бизнесът им бил истински бум и те нямали време за подобни глезотии. Закупили парцели за строеж в южния край на Сиатъл и издигнали най-нужните им сгради по възможно най-евтиния и удобен начин. Затова и паркингите волю-неволю бяха пръснати безредно около постройките. Преди доста години някой бе посадил край входния портал няколко хилави храста в отчаян, но безуспешен опит да смекчи гледката към грозния комплекс.

Сградите на „Кесълтън и Лайтфут“ наистина не биха спечелили никаква награда за индустриален дизайн, но за работещите в тях това не беше толкова важно, колкото фактът, че в цялата си история компанията не бе имала никакви прекъсвания поради липса на поръчки. Работата беше стабилна и добре платена дори и в най-лошите дни на прословутото с бързите си подеми и сривове самолетостроене. Компанията бе успяла да се задържи на гребена на вълната по време на спадовете на производството и след съживяването на икономиката да се изправи отново на крака — така силна, каквато винаги е била. Избягването на масовата безработица беше само още една от традициите на Кесълтънови и Лайтфутови.

Без съмнение, в първите години от създаването си, когато Рийд и Бърк са били в апогея си, компанията се бе развивала феноменално. Но през последните няколко години Ник бе установил, че бизнесът бе тръгнал по течението. Организацията беше тромава и вече не можеше бързо да се приспособява към многообещаващите нови пазари. Конкуренцията „дишаше във врата“ на фирмата. Когато Ник бе получил поста главен изпълнителен директор, незабавно бе започнал някои промени. Бе завързал договорни отношения с няколко нови доставчици, чиито технологии бяха по-модерни от тези на компаниите, с които „Кесълтън и Лайтфут“ бяха работили преди. Бе започнал да разширява външните пазари, като специално бе наблегнал на страните от Тихоокеанския басейн. А също така бе започнал производството на нови изделия, за да може фирмата да стане по-малко зависима от поръчките на правителството.

Ето заради това се бе спречкал с баща си и Бърк Кесълтън. Те бяха пожелали да правят бизнес по стария начин, което означаваше — с правителството. Ник ясно съзнаваше, че сложната електроника и измервателната апаратура имат много приложения — както за военни цели, така и в индустрията за бита. За Рийд и Бърк пазарните ниши извън периметъра на правителството бяха маловажни — нищо повече от странична зона, където „Кесълтън и Лайтфут“ се е озовала случайно. Ник обаче виждаше бъдещето на компанията именно в тези ниши и затова бе започнал да насочва към тях увеличаващите се възможности на компанията. Дарън бе приел новите идеи, но Ник през цялото време трябваше да се бори с баща си и Бърк Кесълтън.

Сега му хрумна, че ако през онези дни Фила бе била до него, вероятно щеше да е спечелил войната. Усмихна се и излезе от поршето. Беше очевидно, че в приятелството и любовта Фила си оставаше вярна докрай. Тя би поддържала съпруга си неотклонно, за разлика от Хилъри. В живота си Ник бе правил малко грешки, но със сигурност най-голямата от тях бе женитбата му с Хилъри.

Прекоси широкия паркинг, преминавайки покрай редици от коли, и стигна до тротоара, който водеше към административната сграда на корпорацията. Отвори стъклените врати и се огледа. Три години бяха минали, откакто бе влязъл за последен път в това фоайе, но усещането, че има право да е тук, че тук е мястото му, никога не бе го напускало. Бе вършил всичко в този бизнес — от чистене на кошчетата за отпадъци до преговори по договори за милиарди долари. Познаваше всичко в „Кесълтън и Лайтфут“ и част от тази фирма му принадлежеше. Лайтфутовата половина представляваше законното му наследство. Преди три години бе решил да забрави за него, но сега, когато прекрачи отново прага, знаеше, че скоро щеше да си го възвърне.

Жената зад бюрото беше нова, висока и ужасно млада. Изглеждаше така, като че ли току-що е излязла от козметичен салон — перфектна кожа, перфектна прическа, перфектен грим. На табелката пред нея беше изписано: „Рита Дакет“.

Ник се запита какво ли е станало с госпожица Оксбъри — тридесет години по-възрастна от тази и с посивяла коса — която можеше да отблъсне цял батальон от нахални правителствени бюрократи.

— Мога ли да ви помогна, сър? — попита госпожица Дакет с усмивка, която го накара да си помисли, че е сбъркал сградата.

— Аз съм Ник Лайтфут и отивам горе до офиса на генералния изпълнителен директор.

Тя се намръщи.

— Съжалявам, сър, но госпожа Лайтфут не е тук. Замина на почивка за няколко седмици. Боя се, че заместникът й, господин Велакот, вече си тръгна. Лайтфут ли казахте, че е фамилията ви?

— Точно така. И няма защо да се тревожите за мен. Офисът горе е мой. Просто за известно време не го използвах.

Ник тръгна към асансьорите и госпожица Дакет скочи на крака.

— Един момент, господин Лайтфут. Не мога да ви оставя просто да нахлуете така!

Ник забеляза бодигарда, който се приближаваше, за да провери за какво е този шум.

— Здрасти, Бойд! Как са жената и хлапетата?

Грубото лице на бодигарда се изкриви изненадано, а след това се разтегна в широка усмивка.

— Господин Лайтфут. Радвам се да ви видя отново, сър. Доста време мина…

— Знам.

Ник влезе в асансьора.

— Просто кажи на госпожица Дакет, че не съм чужд тук. Тя е малко нервна.

— О, разбира се. Ще й кажа. Тя е нова. Пак ли ще работите тук, господин Лайтфут?

— Да — отговори Ник, докато вратите на асансьорната кабина се затваряха. — Скоро. Много скоро.

Слезе на втория етаж и се озова пред друга жена, седнала зад бюро. Но на тази лицето й му беше познато.

— Господин Лайтфут! Толкова е хубаво, че ви виждам отново, сър!

— Здравейте, госпожо Гилфорт. Как сте, как я карате?

— Горе-долу, горе-долу… Липсвахте ни тук, сър. Дошъл сте, за да се видите с вашата… ъъъ… жена… Искам да кажа… жената на господин Лайтфут?

Интелигентното, не много младо лице на госпожа Гилфорт почервеня от смущение.

— Имам предвид, дошъл сте, за да видите госпожа Лайтфут? — добави тя.

— Положението е малко конфузно, нали? — усмихна се Ник. — Отговорът ми е „не“.

— А, добре. Защото тя, искам да кажа те… да де, всичките са на крайбрежието. Порт Клакстън, знаете… — госпожа Гилфорт още по-силно се изчерви. — И таз хубава! Ама че съм и аз! Като че ли не знаете къде е Порт Клакстън…

— Няма нищо, госпожо Гилфорт — успокои я Ник. — Тук съм, за да свърша малко работа, докато семействата се наслаждават на заслужената си почивка.

— Работа? — погледна го объркано тя. — Връщате се отново на работа тук, в „Кесълтън и Лайтфут“?

— Точно така, госпожо Гилфорт.

Лицето й грейна в широка усмивка.

— Това е чудесно, сър! Ами госпожа Лайтфут? Извинете ме, не че искам да ви се меся… Просто се чудя дали е имало някаква смяна на длъжностите?

— Официално смяната ще се обяви през август на годишното акционерно събрание. Но си помислих, че трябва да дойда още днес и да попрегледам нещата. Един вид, да си припомня мястото, ако разбирате какво искам да кажа.

— Естествено, сър. Влизайте направо. Ако имате някакви въпроси, мога да се свържа с господин Велакот и да го повикам. Днес той си тръгна по-рано, но съм сигурна, че ще успея да го открия.

— Не се притеснявайте, госпожо Гилфорт. Велакот няма да ми е нужен.

— Добре, сър. Ъъъ… госпожа Лайтфут направи някои промени в офиса…

— Това не ме учудва.

Когато отвори вратата на офиса, Ник трепна. Като главен изпълнителен директор на „Кесълтън и Лайтфут“ това бе личното му царство. Обзавеждането по това време бе било същото, както и в останалите помещения на фирмата — функционално, скромно, просто. Сега кабинетът бе пълен с екзотични растения и гладко полирани мебели в стил „Кралица Ана“. Подът бе застлан с ориенталски килим. Хилъри се бе нанесла в офиса и го бе превърнала в свое гнезденце. Вероятно не без експертните съвети на Елинор.

Ник бавно тръгна из помещението, като разтваряше чекмеджетата на шкафовете и разглеждаше картините по стената. Спря до бюрото от орех и смръщи лице, взрян в нежните му контури и префърцунено извитите му малки крака. После се пресегна и натисна бутона на интеркома. Време беше за още един пресметнат риск.

— Госпожо Гилфорд, бихте ли ми донесла документацията за „Трейнър“?

— Разбира се, сър. Веднага.

Седна зад бюрото и зачака. Пет минути по-късно по интеркома се чу разтревоженият глас на госпожа Гилфорд:

— Съжалявам, господин Лайтфут, „Трейнър“ ли казахте?

— Точно така.

Повтори й името по букви, но вече беше наясно, че този негов опит „на тъмно“ нямаше да излезе успешен. Нищо чудно. Досега всичко бе ставало прекалено лесно.

— Изглежда при мен няма папка с такова име. Но пак ще проверя. Може би е пъхната на друго място.

— Не се безпокойте, госпожо Гилфорт. Мисля, че знам къде е.

— Много добре, сър. Уведомете ме, ако поискате да подновя търсенето.

— Благодаря.

Ник се облегна назад и отново започна да оглежда помещението. Хилъри умело беше прикрила стария, вграден в стената, сейф с картина в бледоморави полутонове. Стана и свали картината. Ако Хилъри бе сменила комбинацията за отварянето на сейфа, щеше да се наложи да вика професионален майстор ключар. Това би отнело доста време, но нямаше голям избор. Опита старата комбинация, но не разчиташе много на възможността, Хилъри да я е оставила непроменена. Стори му се забавно, че след три години все още не беше забравил числата. Вратата на сейфа не се помръдна. Вече се канеше да вземе телефонния указател и да потърси някой ключар, когато се сети, че Хилъри не можеше да помни числа и винаги много педантично си записваше адреси, телефонни номера и банкови сметки. Започна да претърсва малките чекмеджета на старинното бюро. Не след дълго се отказа от бюрото и заоглежда останалите кътчета на кабинета. Най-накрая отиде до абстрактната картина, обърна я наопаки и откри комбинацията, прилежно написана с красивия почерк на Хилъри.

— Много удобно — подсмихна се под мустак.

След минута бръкна в сейфа и извади две тънки папки. Не бяха надписани, но не му отне много време да разбере коя от тях съдържаше документацията за „Трейнър“. Сигурно от досието можеше да се научи съвсем малко, но и само фактът, че то съществуваше, потвърждаваше изводите, до които вече бе стигнал. Слуховете, които бе чул в Калифорния, се оказваха верни. Хилъри работеше по сделка с „Трейнър“. „Кесълтън и Лайтфут“ щеше бавно и тихо да бъде оставена да затъне и след това да бъде разделена на части. Докато семействата се усетеха какво става, щеше да е вече много късно.

Половин час по-късно Ник постави папките обратно в сейфа и отново закачи картината. Както бе предположил, не беше научил кой знае колко повече от досието, но въпреки всичко, то се бе оказало интересно четиво.

Отстъпи назад и завъртя глава, за да се увери, че картината не виси накриво. После се обърна и отвори вратата.

— Госпожо Гилфорд, имам още нещо за вас този следобед.

— Разбира се.

— Бихте ли се свързала с който и да е вестник, излизащ в Холоуей. Искам да проверите дали имат в архива си нещо за обвинението или осъждането на Елия Сполдинг?

Госпожа Гилфорд присви вежди, докато си записваше името.

— Сполдинг?

— Точно така.

— Мисля, че Холоуей се намира някъде в Източен Вашингтон. Това ли е градът, който имате предвид?

— Да. Ако откриете нещо, помолете да ни изпратят по факса копие от статията. Благодаря, госпожо Гилфорд.

— Няма защо. Скоро ли ще се върнете на постоянна работа, господин Лайтфут?

— Скоро — обеща Ник.

Слезе на паркинга, промуши поршето си през лабиринта от коли и се насочи към бизнес центъра на Сиатъл, където се извисяваха многобройните небостъргачи, забили върховете си в безоблачното юлско небе. Заливът „Елиът“ приличаше на синьо огледало, върху което някой артистично бе подредил многобройните дълги товарни кораби и ослепително белите фериботи.

Ник зави по шосе № 99 и пое по високия мост, издигнат край бреговата ивица. Погледна надолу и видя пристанището на Бейнбридж Айлънд. Гледката го накара да се почувства особено. Бейнбридж беше мястото, където се намираха къщите на Кесълтънови и Лайтфутови, в които семействата живееха през останалото време на годината. Излезе от моста и зави по „Сенека стрийт“. Сви наляво по Първо авеню и продължи покрай „Пайк плейс маркет“ към сградата от бетон и стъкло, от която се виждаше целият залив. Три години не бе стъпвал тук. На няколко пъти му бе хрумвала мисълта да я даде под наем или да я продаде, но в последния момент винаги бе променял решението си. Продължаваше да плаща за почистване и поддръжка на доброто й състояние, макар да не беше сигурен, че някога пак ще се върне в нея.

Тази къща беше единственото място, където можеше да се усамоти, когато поиска. Хилъри не я бе харесала и бе предпочела къщата в Бейнбридж. Но все пак бе успяла да остави отпечатъка си върху нея. В ранните дни от брака им Ник я бе довел тук, надявайки се, че ако двамата са далеч от фамилния дом, проблемите им ще се решат. Нищо не се бе получило, но Хилъри веднага се бе заела да променя интериора и сега, когато Ник влезе през вратата, завари нещата такива, каквито тя ги бе оставила. Стаите бяха пълни с мебели от тъмен махагон, бор и орех, които сякаш бяха дошли направо от някой нюингландски колониален дом.

„Лайтфутови — мина му през ума, — явно са орисани да живеят с миналото, дори и ако бизнесът им е високотехнологичен.“ Наля си чаша скоч от бутилката, която бе оставил тук преди три години, и се опита да си представи какво ли би сторила с къщата Фила, ако й отпуснеше юздите. Вероятно щеше да му се наложи да се примири с розови стени и лимоненозелен килим. Тази мисъл го накара да се усмихне.

Телефонът иззвъня, точно когато се чудеше къде би могъл да отиде да вечеря.

— Господин Лайтфут, радвам се, че ви намерих. Току-що получихме статията от „Холоуей рипортър“ — уведоми го госпожа Гилфорд. — Има ли нещо друго?

— Не, благодаря, госпожо Гилфорд. Много ми помогнахте. Сутринта, преди да отпътувам от града, ще намина да взема факса.

Баща му бе прав. Беше време да се порови в подробностите около делото „Сполдинг“ и изпращането на този тип в затвора. Започваше да осъзнава, че се чувства наистина отговорен за Филаделфия Фокс.

На следващата сутрин, когато Ник вече трябваше да е пристигнал в Санта Барбара, Фила откри монетен телефон в една бензиностанция край Порт Клакстън. Разговорът, който проведе, беше кратък и след като остави слушалката, остана неподвижна няколко секунди, загледана в служителя, който миеше стъклата на колата й. Думите на секретарката от офиса на „Лайтфут — консултантски услуги“ в Санта Барбара още звънтяха в ушите й:

„Съжалявам, но господин Лайтфут не е тук. За известно време няма да е в града. На почивка е. Но мога да ви свържа със заместника му, господин Плъмър. Кой се обажда?“

Отговорът на Фила бе бил кратък и точно на място:

„Никой“.

Отдръпна се от телефона и тръгна към колата си.

„Значи Ник не е отлетял за Калифорния или ако е там, не си е направил труда да се обади в офиса си. Няма нищо обезпокоително, но все пак той каза, че отивал там по бизнес“ — помисли си. Излизаше, че я бе излъгал. Фила не знаеше какво точно бе я накарало да го потърси. Опитваше си внуши, че със сигурност не бе сторила това, за да го проверява, но по същество си беше именно така. Бе го проверила, а той не се бе оказал там. Чудеше какво да прави сега.

Седна зад волана и усети как рамото й изщрака. Тежкият, грозен револвер, с който вчера бе била принудена да се упражнява цели два часа под зоркия поглед на Ник, баща му, Дарън и Тек Шърман, си казваше думата. Ръцете и раменете я боляха, сякаш бе правила безброй лицеви опори. Когато си спомни, че има насрочено още едно упражнение с Тек този следобед, лицето й се изкриви от досада.

— Вий нъл сте оназ жена, дет отседна в „Олд Гилмартън“? Оназ, дет я хванал… искам да кажа, оназ, дет е тука с Ник Лайтфут? — втренчено я изгледа бензинджията, поемайки парите от ръката й.

— Да, отседнала съм в „Олд Гилмартън“ — потвърди Фила с ледена усмивка. — Но не съм с Ник Лайтфут. Сама съм тук.

Малките градчета си приличаха. Всеки проявяваше интерес към работите на всички останали. Мъжът явно не осъзнаваше, че проявява лошо възпитание. Той просто бе изненадан.

— Че нъл той е там с вас? Чух, че вий сте отседнали заедно. Всички се питаха кога ще се върне. Ама не можем го обвини, че се махна за толкоз дълго. Не и след кат жена му взе, че се ожени за баща му. Ама че странна работа, шъ знайте! Май Ник си мисли, че по шъ му е лесно да се върне, ако се поведе с друга жена. Чест си има човекът.

Фила не му отговори нищо. Запали двигателя на малката си кола и изви волана надясно. Излезе на главния път и се насочи обратно към „Олд Гилмартън“.

Когато наближи вилата, видя, че срещу нея се задава Тек с открития си джип. Носеше риза в бледолилаво, жълто и черно.

— Търсих те, Фила — извика й. — Госпожа Кесълтън иска да те види. Ще можеш ли да се качиш горе до къщата за няколко минутки?

— Да. За какво съм й?

— Да ме вземат мътните, ако знам. Не забравяй, че днес по график имаме още едно упражнение на стрелбището.

— О, май ми беше изхвръкнало от ума.

Той се ухили.

— Няма да ти позволя да се измъкнеш, защото Ник ще ми разпъне кожата върху вратата на първия обор, който му се мерне пред очите.

— Това е само предлог. Истината е, че на теб ти харесва да ме мачкаш, нали? Харесва ти да ми даваш заповеди. Обучавал ли си някога войници?

— Изкарах няколко години в Пендълтън — отвърна Тек, зарадван от спомена.

— Бас държа, че си биел новобранците и си се забавлявал от това.

— Никакви забавления. Само работа. Но мисля, че да те уча да стреляш, май ще се окаже забавно. Скачай в джипа. Ще те закарам догоре.

Фила въздъхна примирено и се качи в джипа.

— Сигурен ли си, че не знаеш защо иска да ме види Елинор?

— Не знам. Но предполагам, че тя ще ти каже.

Пет минути по-късно Тек закова джипа пред къщата на Кесълтънови.

— Тя е отзад, в оранжерията.

— Добре. Благодаря за возенето.

Гръмогласен лай накара Фила да се извърне и да изстене отчаяно.

— О, не! Кучетата убийци!

Капкейк и Фифи излетяха иззад къщата и се насочиха към нея, преливащи от щастие. Метнаха се върху раменете й и започнаха да тикат радостно носовете си в дланите й.

— Погледни нещата откъм другата им страна — обади се Тек. — По-добре е да са ти приятели, отколкото врагове. Същото важи и за Кесълтънови и Лайтфутови… Ще те взема в три часа за упражненията по стрелба.

— Ще видя дали мога да вместя още упражнения в програмата си — отвърна Фила, но по начина, по който се ухили Тек, тя разбра, че няма избор.

Дванадесета глава

Когато Фила се появи на вратата на оранжерията, Елинор вдигна към нея типичната си отнесена физиономия.

— Ето те и теб, скъпа. Хайде, влизай. Аз малко се занимавам тук…

Фила се озърна наоколо с любопитство.

— Ама че местенце!

В оранжерията беше топло, влажно и въздухът беше наситен с най-различни тропически ухания. Сред букета от аромати се усещаше специфичната натрапчива миризма на наторена почва. В един голям аквариум бълбукаше вода.

Фила с наслада си пое дъх.

— Никога съм била в частна оранжерия. Мисля, че всичките растения са много хубави.

Елинор се втренчи в нея изпод градинарската си шапка.

— Интересуваш се от цветя?

— Харесват ми. Бих искала и аз да си имам едно място, където бих могла да ги отглеждам цяла година без прекъсване.

Фила се наведе, за да разгледа едно растение със странно оформени червени листа, които имаха иглички по краищата си.

— Какво е това? Някакъв кактус?

— Не, скъпа. Това е Dionaea muscipula. Насекомоядно растение.

Фила бързо отдръпна пръста си.

— Хищно?

— Да, скъпа.

— Колко интересно. Аз пък имам вкъщи бръшлян и филодендрон. Това растение, което подкастряте… това, с червените чашки, какво е?

— Разновидност на сараценията. Работя върху създаването на нов хибрид. Забелязваш ли колко красиво са оформени каничките?

— Да не е от онези цветя, в които нищо неподозиращите буболечки влизат и повече не могат да се измъкнат?

Елинор се засмя и нежно погледна растението пред себе си.

— Всъщност, да, скъпа. Каничките са видоизменени листа. Колко е очарователно да наблюдаваш как насекомото открива нектара и започва да го изсмуква, кацнало на върха на листото.

— Мога да си го представя.

— Глупавото създание просто влиза все по-навътре и по-навътре в каничката, докато изведнъж мъничките му крачка не започнат да се пързалят по нежните влакънца вътре в листото. Насекомото се плъзга ли плъзга, като се опитва да стъпи на крачката си, а после стига до хлъзгавата част, където изобщо не може да се задържи. Преди да разбере какво е станало, малкото създание просто пада право на дъното на каничката.

— И след това какво?

— Ами, след това растението започва да го яде, скъпа. Веднъж попаднало вътре, насекомото не може да избяга от каничката. В капан е.

— А как го смила?

— На дъното на каничката има специални жлези, които изпускат смилателни ензими. Протича и бактериологична реакция, която спомага за смилането на жертвата.

Вниманието на Фила беше привлечено от аквариума.

— А растенията в този аквариум също ли са хищни?

— О, да. Вид Utricularia.

— Май всичко в тази оранжерия е месоядно, а?

— Да, скъпа. Месоядните растения са моята слабост.

— Откога се интересувате от подобни растения?

— Чакай да видя… Колко ли стана? Над тридесет години, струва ми се. Преди да се запаля по насекомоядните, отглеждах орхидеи.

— Наистина ли?

Фила реши, че й стига толкова информация по градинарските въпроси.

— Благодаря за вечерята, Елинор. Беше много интересно.

— Няма защо. Помислих си, че ще ти е приятно да имаш възможността да прекараш една вечер с всички нас.

— Също така разбрах, че никак не подхождам на Лайтфутови и Кесълтънови. За какво се тревожехте, Елинор? Да не би да си въобразя, че мога да стана част от безметежния ви семеен кръг?

При тази откровена нападка Елинор трепна леко, но бързо се овладя.

— Убедена съм, че възпитанието ти, както и това на госпожица Мастърс, е значително по-различно от нашето.

— Смешното е, че ако бащата на Криси беше поел отговорностите си, тя щеше да има същото възпитание както Дарън. Човек може да спре и да се замисли, нали? Това повдига всевъзможни интересни въпроси по старата тема за наследствеността и жизнената среда.

Този път Елинор положи видими усилия да се овладее. Отнесената й добродушна физиономия се изопна.

— Помолих те да дойдеш тук днес, защото бих искала да си поговорим открито за акциите, които в момента са твое притежание.

— Това не ме изненадва. Какво ще ми предложите, Елинор? Хилъри се опита да ги откупи. Вики се разплака и се опита да ме изкара виновна, като каза, че съм била откраднала наследството на сина й. Интересно ми е да видя вие какво ще направите.

— В края на краищата, ти не си по-различна от Криси Мастърс, нали? Другите започват да мислят, че може и да си, но аз знам каква е истината. Виждаш ли, аз имам малко повече опит и надушвам тези неща.

Елинор продължи работата си с резки, злобни движения. На масичката се натрупа купчина листа.

— О, да, забелязвам как мъжете от семействата започват да променят отношението си към теб. Но мъжете са толкова слепи!

— Нима?

— Мислиш си, че скоро ще ги накараш да правят, каквото си поискаш, нали? Рийд се смя на масата онази вечер. Това беше истински смях. От дълго време не го е правил. И Ник те гледа така, както никога не е гледал Хилъри. Дори Дарън те намери забавна онази вечер. Тази сутрин Вики ми каза, че той изобщо не се тревожел заради теб, както би трябвало.

— Смятате, че синът ви трябва да се тревожи?

— Разбира се, че трябва. Цялото му бъдеще е в ръцете на една малка нахална изнудвачка, която очевидно иска да изкопчи колкото се може повече. Ти си също като Криси. Точно толкова долна и безскрупулна.

— Ако искате да нападате някого, нападайте мен, а не Криси. Не забравяйте, че тя е мъртва!

Когато Елинор рязко вдигна глава, в погледа й нямаше и помен от обичайната отнесеност. В елегантното й произношение прозвуча напрегната нотка на сдържана ярост.

— Хилъри се опита да ти предложи една честна сделка, госпожице Фокс, която обаче ти отхвърли. Вики се опита да те убеди. Ако беше разбран човек, щеше да вземеш парите и да върнеш акциите. Ти не го направи. Ти искаш да причиняваш болка и страдание, точно както правеше Криси!

Фила впи нокти в дланите си.

— Вашето семейство накара Криси да страда много. И в крайна сметка това я погуби.

— Не е вярно!

— Тя е мъртва, Елинор, а вие все още сте жива! Така че не ми казвайте кой е причинявал болка и страдание, фактите говорят сами.

Елинор спря да подрязва листата на растенията. Очите й горяха гневно, но същевременно бяха изпълнени и с мъка.

— Криси Мастърс беше долна и злобна. Още с появяването си в нашия живот тя започна да ни създава неприятности. Непрекъснато се опитваше да ни настройва един срещу друг. Как смееш да ме караш да съжалявам за нея! Никога няма да й простя за това, което направи тук. Тя нямаше право да ни се натрапва така. Никакво право!

— Криси не е тази, която е започнала да ви причинява болка. Тя е само жертва на някой друг, който я е предизвикал. Също както и вие. Преди години вашият съпруг ви е причинил болка, като е кръшкал, и заради него някоя млада жена е забременяла. Криси е резултатът от безогледното му женкарство.

— А ти нямаш никакво право да говориш за съпруга ми по този начин! Бърк Кесълтън беше изтънчен човек. Преуспяващ, влиятелен бизнесмен. Уважаван от всички. Синът му ще бъде следващият губернатор на този щат, затова добре ще направиш, ако започнеш да се държиш както подобава, момиче!

— Приемам, че не е било много благородно от страна на Криси да нахлува така в живота ви, но тя не знаеше кой знае колко за истинското благородство. Вас са ви възпитавали в тези неща, Елинор, но с нея никой не се държеше топло и мило, докато растеше.

— Не съм длъжна да слушам това!

— Вие сте започнала всичко. Ако продължавате да обвинявате Криси за онова, което ви е причинил мъжът ви, дявол да го вземе, аз пък ще продължа оттам, откъдето тя е спряла. Търсете вината там, където е в действителност — в човека, за когото сте се омъжила!

— Стига! Стига! Престани, чуваш ли! Вината е в малката долна уличница! — извика Елинор с писклив глас.

— Не, Елинор — процеди през зъби Фила, — вината е в мъжа ви, който през всичките тези години ви е мамил. Ще ви кажа само, че щом го е направил веднъж, почти сигурно е, че го е правил и друг път. Да се надяваме, че няма на вратата ви да почукат още „изненади“ от миналото.

— Затваряй си мръсната уста, малка повлекана такава!

— Аха, сега разбирам. Това е истинската причина за страданието ви, нали? Дълбоко в себе си осъзнавате какъв тип е бил вашият мъж. Обзалагам се, че и тогава сте знаела. Вие сте умна жена, Елинор. Твърде умна, за да не знаете какъв наистина е Бърк Кесълтън. Затова ли се отказахте от орхидеите и започнахте да отглеждате месоядни растения? Така ли си избивате яда, че бракът ви никога не е бил това, което сте искала?

— Ти си чудовище! — задъха се Елинор. — Чудовище!

Фила усети, че трепери.

— Просто посочвам някои факти.

Елинор се вкопчи здраво в плота.

— Няма да ти позволя да разговаряш така с мен! Ти си една долна малка курва и аз съм сигурна, че Ник го осъзнава. Не си красива, не притежаваш нито пари, нито обноски. Мисли с главата си, глупачке! Ако имаш поне капка мозък, ще разбереш, че Ник само те използва за собствените си цели. Какво друго можеш да му предложиш, освен малко долнопробен секс? Все пак, той беше женен за Хилъри!

— Смятате, че Хилъри е повече по вкуса му? — язвително подхвърли Фила.

— Тя е красива, с подобаващи маниери и възпитание. Историята на семейството й стига до „Мейфлауър“. Тя е всичко, което ти не си, и Ник би трябвало да знае това. Как изобщо си въобразяваш, че би могла да й съперничиш!

— Не бях забелязала, че има някакво съперничество — рязко отвърна Фила. — Хилъри е омъжена за друг. Да не сте забравила? Сигурна съм, че тя е твърде голяма дама, за да тича след един мъж, докато носи венчална халка, получена от друг. Впрочем, Ник с нищо не показва, че се интересува от нея. Не се надявайте, че те двамата ще се помирят, Елинор. Знам, че вие сте я избрала за Ник, но това не значи, че сте избрала подходящата жена.

— Ти нищо не знаеш! — изписка отново Елинор с изтънял метален глас. — Малка тъпоумна глупачка! Изобщо нямаш представа къде се месиш. Ти просто надзърташ през ключалката и искаш да забъркаш някоя неприятност. Но за твое сведение, напълно си права. Хилъри няма да си помръдне пръста, за да си върне Ник. Пък и защо ще го иска след това, което й стори.

— А какво точно й стори той, Елинор?

— Вики каза, че ти била споменала за бебето.

— Е, и? Мислите, че то е било от Ник?

— Знам, че е било от Ник…

В този момент погледът на Елинор никога не бе бил толкова отнесен.

— Той я изнасили. Следващия път, когато легнеш с него, помисли си за това, малка курво. Доста смело наричаш моя Бърк женкар, а се чукаш с мъж, който е изнасилил собствената си съпруга.

— Не се чувате какво говорите!

Елинор се усмихна злобно.

— Нима? Това е истината. Ник я насили, защото беше бесен от това, че тя иска развод. Хилъри забременя и едва не получи нервна криза.

— Не ви вярвам…

— В такъв случай, си много глупава, Филаделфия Фокс.

— Тя ли ви каза, че е била изнасилена?

— Да, след като разбра, че е бременна. Дойде на следващата сутрин да ме види. Бе взела някакви успокоителни. Ник вече бе изчезнал преди няколко седмици. Хилъри говореше несвързано, сякаш бълнуваше. Но ми разказа всичко, включително и това как била изнасилена от Ник, преди той да си замине. Не знаеше какво да прави. Аз съобщих на Рийд.

— И той, разбира се, постъпи благородно?

Елинор се стегна.

— Рийд е добър човек. Все още е малко недодялан, дори и след всичките тези години, но е добър, почтен човек.

Фила се опита да превъзмогне бушуващите в нея емоции, които я заслепяваха, и да разсъждава трезво.

— Е добре, тук ще се съглася с вас. И аз мисля, че той е почтен. Но Ник също е такъв. И вие го знаете.

— Не искам повече да говоря за Ник!

— Мхм… Кажете ми, Елинор, ако наистина смятате, че той се е държал така лошо с Хилъри, защо сте си правила труда да поддържате връзка с него през последните три години?

Елинор захвърли ножиците и взе канчето за поливане.

— Ник е един от нас. Не можех да го оставя напълно отритнат — прошепна тя.

— Особено когато сте знаела, че е извършил такава гнусотия?

— Не се чуваш какво говориш!

— Мислех, че сте поддържала връзка с Ник, защото сте подозирала, че е невинен, но вероятно истинската причина е много по-тривиална, много по-сметкаджийска. Не сте скъсала отношенията си с него, защото сте знаела, че някой ден семействата пак ще опрат до Ник, за да ръководи „Кесълтън и Лайтфут“. Искала сте да оставите вратичка, в случай, че решите да го извикате да се върне на работа.

Струйката от канчето потрепери, когато Елинор се опита да полее растението.

— Това е прекалено. Не съм длъжна да стоя тук и да обяснявам мотивите си на такава като теб!

Фила тръгна към вратата.

— Госпожице Фокс.

— Да, госпожо Кесълтън?

— Настоявам да ми кажеш какво възнамеряваш да правиш с тези акции!

— Когато реша, със сигурност ще ви уведомя.

— Тези акции принадлежат на сина ми, проклетнице!

— Криси също имаше право на тях. Тя беше дъщеря на Бърк, забравихте ли?

— Не. Не, проклетнице, не! Но тя беше чужда тук! Очите на Елинор се напълниха със сълзи и гордото й лице се набръчка.

Фила излезе и затвори вратата с треперещи ръце. Краката й се подкосиха. Когато ротвайлерите дотичаха и заскачаха покрай нея, тя едва не падна на земята под натиска им. Тяхната преливаща от радост привързаност й подейства някак си успокояващо. Клекна и силно ги притисна към себе си.

Следобед на стрелбището Фила с ожесточение се концентрира върху инструкциите на Тек. Той явно усети, че отношението й към уроците по стрелба е претърпяло голяма промяна. Даваше й нареждания със сух, сериозен глас, а Фила правеше точно това, което й се казваше. Когато най-накрая успя да уцели мишената с няколко поредни изстрела, Тек кимна със задоволство.

— Ник ще се зарадва. Хайде, давай пак.

Тя продължи да повтаря отново и отново едни и същи движения. Хващаше револвера, както я бяха научили, слагаше зад спусъка показалеца си, плавно вдигаше оръжието и стреляше. Забиваше куршум след куршум в хартиените мишени. За нея не съществуваха вече други звуци, освен трясъка на изстрелите и дрезгавия глас на Тек.

— Не мисли за бързината. С нищо няма да ти помогне един бърз изстрел, ако е неточен. Просто го прави бавно и спокойно.

Когато Тек най-после й даде знак да прекрати стрелбата, Фила трябваше да се ощипе, за да се върне в реалността. Тя свали наушниците от главата си и разтърка с ръка слепоочията си.

— Справяш се добре — похвали я Тек. — Дяволски добре. Ник наистина ще бъде щастлив от това как го даваш на стрелбището.

— Трябва да зарадваме Ник на всяка цена, нали? — уморено отвърна Фила.

Той вдигна поглед от кобура, в който поставяше 38-калибровия револвер.

— Нещо не е наред ли? Звучиш ми доста странно.

— Добре съм, Тек. Мисля, че трябва да се върна във вилата.

— Дотам има много път.

— Няма значение.

— Ще оставя револвера в „Олд Гилмартън“, като минавам пътьом. Имам ключ.

— Благодаря. Можеш да го оставиш в някое чекмедже в кухнята.

— Добре. Но довечера го вземи в спалнята, чу ли?

— Да, Тек.

Тек тръгна към джипа, но се спря и се обърна.

— Оня хубостник, дето ти скочил… Как изглежда?

— Много едър. Широкоплещест. Странни сини очи. Последния път, когато го видях, носеше брада и имаше дълга коса.

— Сигурна ли си, че не те нарани?

— Не, нямаше възможност. Ченгетата пристигнаха, точно когато се опитваше да ме завлече в пикапа си.

— Дяволски късмет си имала.

Фила бледо се усмихна.

— Да. Голям късмет. Ще се видим после, Тек.

— Хей, не трябва да се тревожиш заради онова копеле, нали знаеш — каза дрезгаво Тек. — Ник ще те пази.

— От дълго време сама се грижа за себе си, Тек. И страшно добре се справям.

Хилъри наля кафе от каната, направена в ранния деветнадесети век, и подаде едната чаша на Елинор. Знаеше, че Елинор и Бърк бяха получили красивия сервиз за кафе преди около четиридесет години като сватбен подарък. Бе принадлежал на рода на Елинор и бе използван от поколения нейни предшественици.

Хилъри се запита дали и бракът без любов също беше семейна традиция. „Колко ли жени преди Елинор са наливали кафе от тази прекрасна григорианска[1] посребрена кана и тайничко са си задавали въпроса дали тя и всички други неща, които имат, са си стрували цената, която е трябвало да платят?“ — мина й после през ума.

— Фила те разстрои, нали? — рече тихо, като седна на канапето с чашка в ръка.

Елинор отпи глътка от силното кафе.

— Тя е една много трудна млада жена.

— Знаехме това още в началото. Какво ти наговори, че те разстрои така?

— Толкова много неща. Засипа ме с гнусни обвинения и отказа да ми съобщи какво възнамерява да прави с акциите.

Хилъри подозираше, че имаше и още нещо, но усети, че сега не е моментът да узнае какво е то.

— Мисля, трябва да приемем, че тя ще прехвърли акциите на Ник, или в краен случай, че ще гласува с тях така, както й каже той.

Елинор въздъхна.

— Бях толкова сигурна, че Ник ще постъпи правилно. Надявах се, че ще успее да я убеди да ни върне акциите. Той винаги е бил добър бизнесмен… Така добър в правенето на сделки! Не съм и предполагала, че ще се забърка такава каша.

— Как си могла да бъдеш сигурна, че ще постъпи правилно сега, при положение, че не го направи преди три години?

Елинор едва забележимо поклати глава и се загледа в някаква неопределена точка.

— Това е бизнес. Семеен бизнес. Наистина си мислех… Е, сгреших.

— Мислеше, че той ще помогне просто така? Заради семействата?

Хилъри се усмихна иронично.

— Не се съмнявам, че си постъпила, както си смятала, че ще бъде най-добре, Елинор. Но истината е, че сега нещата са много по-оплетени, отколкото преди да намесиш Ник.

— Знам. Просто ми се ще да знаех какво иска от нас онази Фокс.

Хилъри я изгледа съжалително.

— Още ли не си разбрала какво иска Филаделфия Фокс от нас? Вече стана достатъчно ясно. Тя иска абсолютно същото, каквото искаше и Криси — да стане част от семействата.

Елинор потръпна.

— Мили Боже! Смяташ ли, че тя наистина вярва, че може да накара Ник да се ожени за нея?

— Защо не? Очевидно той я насърчава да си мисли именно това.

Хилъри остави чашката си на масата.

— В края на краищата, той спи с нея.

— Това нищо не значи. Предупредих я да не се осланя прекалено на мръсните си интриги. Тя трябва да осъзнае, че е далеч под него, и че Ник само я използва.

— Възможно е. Но може би тя е достатъчно умна, за да постави някои условия, преди да му даде акциите.

— Условието да се оженят? — потръпна отново Елинор. — Мислиш ли, че той би платил такава цена, Хилъри? Тя е само една малка никаквица.

— Ник твърде много иска да има тези акции — замислено каза Хилъри. — Смятам, че е вероятно, ако не успее да ги вземе в леглото й, да се ожени за нея заради тях. А и после винаги може да се разведе.

— Тя ще го накара скъпо да плати за развода.

Хилъри вдигна рамене.

— Представата й за голямо обезщетение вероятно за Ник ще бъде само шепа джобни пари. Би могъл да си го позволи. Или по-скоро би трябвало да кажа, че „Кесълтън и Лайтфут“ биха могли да си го позволят.

— Какво ще правим, Хилъри? — тревожно попита Елинор. — Трябва да предприемем нещо — каквото и да е!

Хилъри плъзна пръст по елегантните извивки на канапето.

— Само с неговите акции и с тези на Фила Ник не може да направи нищо опасно на годишното събрание. За да контролира нещата, му трябва още един голям пакет.

— Знам. Но ще успее да вземе контрола върху фирмата, ако убеди Дарън или Рийд да се присъединят към него.

— Или теб. Ще може да го направи, ако има на разположение твоя пакет акции, Елинор.

— Не говори такива неща. Аз едва ли ще го подкрепя.

— Това би поставило бъдещето на Дарън на карта, нали? Ако Ник си възвърне контрола върху фирмата, на сина ти няма да му е лесно да се пребори за губернаторското кресло. Чу какво каза Ник онази вечер. Нямал никакъв интерес да финансира предизборната кампания на Дарън.

— Да, няма… Очевидно е, че негативното му отношение към влизането на някой от семействата в политиката не е променено.

— Трябва да се уверим, че никой от нас не се колебае по въпроса.

Елинор изпитателно се втренчи в Хилъри.

— Да не би да мислиш, че Рийд би могъл? Започва да променя поведението си спрямо Ник. Усещам го.

— Рийд ще направи това, което смята, че е правилно, без значение какво чувства към Ник. Може и да е омекнал към сина си, но никога няма да му помогне да си върне контрола върху „Кесълтън и Лайтфут“. Никога вече не би повярвал напълно в Ник. Но във всеки случай, имам намерение да направя още един опит и пак да разговарям с Фила за акциите.

— Щом веднъж вече отхвърли предложението ти, какво те кара да вярваш, че още имаш някакъв шанс да ги вземеш?

— Криси често говореше надълго и нашироко за Фила. Знам за нея много повече, отколкото тя си мисли.

— Какво толкова може да има около тази долнопробна малка уличница?

Чашката на Елинор изтрака в чинийката и тя побърза да я остави на масата.

— Фила е същата като Криси.

— Не е — замислено пророни Хилъри, — не е като Криси. И точно затова може би ще успея да приложа друга тактика.

Фила възнамеряваше от стрелбището да се прибере право във вилата, но когато мина край алеята, която водеше към плажа, промени решението си.

На брега нямаше никой. Обещаващият усамотение ветровит и пуст залив я изкуши и тя тръгна надолу.

Почти беше преполовила пътеката, минаваща под дърветата, когато вниманието й беше привлечено от познато кучешко скимтене. Обърна се назад и видя Капкейк и Фифи да се носят към нея. Дарън Кесълтън бавно ги следваше.

Кучетата я настигнаха за секунди и започнаха да си играят в краката й. Тя ги потупа машинално, като не сваляше очи от Дарън.

Той също я погледна замислено.

— Здравей, Фила. Тек каза, че си тръгнала да се прибираш от стрелбището, и аз реших да те пресрещна. Искам да поговорим.

— За какво? Или може би е глупаво да те питам, като имаме предвид обстоятелствата?

— Не че е глупаво…

Дарън тръгна надолу редом с нея, пъхнал ръце в джобовете на якето си.

— Самият аз не съм сигурен какво искам да ти кажа.

Капкейк и Фифи се втурнаха към водата и започнаха да гонят чайките.

Фила се усмихна.

— Кучетата наистина обичат това място, нали? Погледни ги. Ще хванат ли някоя чайка?

— Не, но това не означава, че не могат. Просто си играят, защото точно сега не приемат лова сериозно.

— А какво става, когато го приемат сериозно?

— Тогава са много опасни. Също като някои хора, които познавам.

— Това да не е завоалирано предупреждение за намеренията на Ник?

— Да разбирам ли, че получаваш доста такива предупреждения? — отвърна Дарън и механично ритна една малка раковина.

— От абсолютно всички, включително и от собствения му баща.

— Рийд си има причини, за да те предупреждава за Ник.

— Които са много глупави — подхвърли Фила.

Дарън я изгледа косо.

— Защо мислиш така?

— Говорим за прословутото дете на Хилъри, нали?

— Значи знаеш. Смяташ ли, че Ник постъпи правилно, като остави баща си да му оправя бакиите? Защото Ник точно така направи. Рийд се почувства длъжен да се намеси и да защити Хилъри.

— В такъв случай, е глупак. Ник великолепно може да се справя сам с кашите, които е забъркал. Рийд би трябвало да го знае.

— Чакай малко. Нали знаеш, че детето беше от Ник?

— Знам, че всички мислят така, включително и Рийд.

Дарън се намръщи.

— Но не го ли вярваш?

— Нито дори за секунда.

— Е, предполагам, че гледаш малко пристрастно на нещата. Все пак, ти и Ник имате връзка. Иска ти се да си убедена, че е най-добрият.

— Той не е ангел — промърмори Фила, спомняйки си обаждането си в Санта Барбара тази сутрин. — Наясно съм с това. Потаен е и знам, че умишлено ме подвежда за някои неща. Също така е и много загадъчен и не съм сигурна до каква степен да му вярвам, когато става дума за сериозни неща. Но наистина съм убедена, че той не би оставил баща си да се намеси и да поеме отговорността за детето, ако то е било от него.

— Говориш много категорично. Защо Хилъри би излъгала?

— Добър въпрос. Вероятно, защото бракът им се е разпадал, а тя не е искала да загуби всичко, което е спечелила чрез него.

Дарън замълча за момент.

— Преди три години аз самият няколко пъти обмислях този вариант — изрече бавно. — Но майка ми толкова е сигурна в нея! Тя е убедена, че Хилъри е била изнасилена от Ник, и че Рийд, както и семействата, трябваше да я защитят. Страшно е загрижена за нея… Всъщност, какво знаеш за Хилъри?

— Само това, което ми е казвала Криси, а то не е много.

— Със сигурност можеш да отпишеш по-голямата част от приказките й. Знам, че ти е била приятелка, но на Криси Мастърс никак не можеше да се вярва.

— Аз й вярвам.

Дарън пропусна думите на Фила покрай ушите си.

— Да се върнем на Хилъри. Елинор я запозна с Ник преди пет години. Между тях не избухна любов от пръв поглед, но определено изпитаха симпатия един към друг. И двамата искаха това, което всеки предлагаше на другия. Ник беше готов да се ожени, а Хилъри беше направо зашеметяваща и изглеждаше като най-подходящата жена за него.

— Знам — направи гримаса Фила. — Добро семейство и родословие, красива външност и доста спестени пари. Идеалната комбинация. Колко жалко, че не го е обичала.

— Ник мислеше, че тя го обича. Или поне се надяваше, че любовта ще дойде с времето. Иначе не ми се вярва, че щеше да се ожени за нея. Той е израснал в щастливо, влюбено семейство и смятам, че когато сключи брак, очакваше отношенията с жена му да са абсолютно същите. Но за едно нещо не си права — Хилъри нямаше никакви пари.

— Никакви?

Дарън поклати глава.

— Тя има потекло — окей. Красива е. Но това е всичко. Родът й е стар и последните поколения доста поработили за възмогването му. За съжаление, през изминалите четиридесет години в семейството й не се появил човек, достатъчно силен, за да продължи да се грижи за постъпленията в семейната хазна. Направили са капиталната грешка да обеднеят. Бяха на ръба на банкрута, когато Хилъри се омъжи за Ник.

Фила прескочи някакъв клон, довлечен от вълните.

— Ник знаеше ли това?

— Разбира се. Не е толкова глупав. Поне не е, когато става дума за пари.

— Допускаш ли, че се е тревожел от мисълта, че тя се е омъжила за него заради парите му?

— Ник е роден да поема рискове. Смятам, че в този случай просто е решил да рискува. В края на краищата всичко друго изглеждаше наред, пък и Хилъри определено си даваше вид, че е влюбена в него.

— И майка ти даде ход на нещата?

— Да. След смъртта на Нора тя реши, че е нейно задължение да намери подобаваща съпруга за Ник. Тя харесва Хилъри, а и семействата им се познават от поколения наред.

Фила сви вежди.

— Тя знаеше ли, че семейството на Хилъри е пред фалит?

— Вероятно. Но разбираше какво е положението. Не виждаше в това нищо лошо… Защо, мислиш, се е омъжила за баща ми?

— Какво?!

Дарън отново се усмихна леко.

— Боя се, че е така. Брак по сметка, както се казва. Семейството й е от източната аристокрация. Корените му достигат чак до колониалния период.

— Но са нямали никакви пари?

Той кимна.

— Имали са извести средства, колкото да поддържат бляскавата си фасада, но практически са били затънали надълбоко. Тогава Бърк Кесълтън заминал на изток да си търси подходяща жена.

— Горката Елинор!

— Знаела е какво прави. Очаквали са го от нея. Може и да е нямала пари, но е имала силно чувство за семейна чест и дълг. Кой знае? Може би в началото наистина е била привързана към баща ми. Той имаше подход към жените.

— Търпяла е близо четиридесет години брак с мъж, когото вероятно е смятала, че стои по-долу от нея?

— Тя направи всичко възможно, за да го превъзпита, както и всички нас. С години работеше за имиджа ни. Мисля, че вижда в това смисъла на живота си.

— С други думи, изпълнила е своята част от сделката. Придала е малко класа на семействата Кесълтън и Лайтфут — вметна Фила с кисела физиономия. — И така, всичко е наред. Животът на богатите и известните!

— Не сме чак толкова богати и определено не така известни — сопна се Дарън. — Не бъди иронична, по дяволите!

— А ти не ми дръж такъв тон! Достатъчно зле се чувствам след разговора, който проведох с майка ти тази сутрин.

Чертите на Дарън се изопнаха.

— Какво й каза?

— Тя обвини Криси, че ви е причинила много болка и страдание. Аз й отговорих, че за всичко е виновен Бърк, който е хойкал през всичките тези години. Също така й казах, че ако е кръшнал веднъж, без съмнение, го е правил и друг път.

— Казала си това на майка ми? — попита Дарън с леден глас.

— Боя се, че да.

— Ти наистина си една малка кучка, а?

[1] От епохата на царуването на английските крале Джордж I-VI (XVIII-XX в.) — Б.пр. ↑

Тринадесета глава

„Истинска малка кучка. Точно като Криси.“ Докато Фила си приготвяше салата за вечеря, тези думи неспирно пулсираха в главата й. Почувства се изморена и потисната.

Сложи чинията на масата в кухнята и седна. Отново бе изгубила апетита си. Не й се ядеше салата. Не й се ядеше нищо.

Навън пак се задаваше буря. По стъклата вече чукаха едри дъждовни капки, които й напомняха револверни изстрели. Бе започнала да свързва всичко с този звук.

Погледна обективно на ситуацията и осъзна, че единственото нещо, което бе успяла да постигне, идвайки тук на крайбрежието, беше само създаването на още неприятности.

Криси беше мъртва и това с нищо не може да се поправи. Нямаше защо да задава въпроси. Знаеше го още в началото. Беше време да върне акциите на законния им собственик и да приключи с това.

Странно, как този следобед след разговора й с Елинор нещата бяха станали до болка ясни. Нямаше смисъл да се опитва да накаже Кесълтънови и Лайтфутови. Те твърде добре се бяха наказвали сами през годините.

На всичко отгоре, постъпваше много глупаво, като киснеше тук и си играеше глупави игрички с Ник Лайтфут. Нямаше смисъл да се самозаблуждава. Всички бяха прави. Ник никога не вършеше нищо, без да има причина. Той я използваше и Фила го знаеше. Всички го знаеха. Не че го обвиняваше — в края на краищата, тя също го бе използвала. Но сега изведнъж се почувства наистина страшно уморена от създалото се положение. Не можеше да продължава повече.

Бе позволила на Ник да я склони да дойде в Порт Клакстън, защото не бе била наясно какво друго може да направи. Бе имала нужда от нещо, в което да съсредоточи изпепеляващите я чувства. Нещо, което да я посъживи. Възможността да предизвика главоболия с притежаваните от нея акции на „Кесълтън и Лайтфут“ й бе изглеждала едно подходящо разрешение на проблема, за което можеше да се хване поне за известно време. Бе си казала, че по някакъв начин отмъщава за Криси. Но колкото повече затъваше в плаващите пясъци на деликатните отношения между семействата, толкова по-малко ставаше желанието й за отмъщение.

Заслуша се във воя на връхлитащата буря и взе решение. Време беше да зареже всичко и да се маха. Трябваше да даде акциите на Дарън утре сутринта и веднага след това да си приготви багажа и да тръгне за Сиатъл.

Сиатъл й изглеждаше подходящо място за търсене на нова работа. Трябваше отново да си уреди живота. Трябваше да запретне ръкави и здраво да се захване с това…

Поршето на Ник навлезе в алеята пред вилата, точно когато Фила посягаше към салатата си. Бръмченето на мощния двигател я изненада. Не очакваше Ник да се върне тази вечер. Чу го да отваря външната врата и бавно стана, за да го посрещне.

— Мислех, че ще си дойдеш чак утре — тихо каза, докато той оставяше багажа си.

— Свърших си работата и реших да се прибера по-рано — отвърна Ник и замълча за момент, гледайки я лукаво. — Май нещо в тази сцена не е наред.

— Така ли?

— Не трябваше ли да се втурнеш в обятията ми, да ми се нахвърлиш и да ми съдереш дрехите?

— Нима?

— О, Боже! Какво е станало?

Ник свали сакото си и го метна на близкия стол.

— Нищо особено. Просто реших, че утре си тръгвам, Ник.

Той не помръдна, но очите му потъмняха и станаха строги.

— Наистина ли? А какво ще направиш с акциите?

Фила се обърна и с тъжна усмивка тръгна към кухнята.

— Първият и най-важен въпрос, разбира се. Какво ще направя с акциите! Е, не се измъчвай толкова. Ще ги върна на Дарън. Те му принадлежат.

Ник я последва.

— През последните два дни ти усилено твърдеше, че те са наследството на Криси.

— Криси е мъртва.

— Това не е нещо ново. Тя е мъртва от близо три месеца.

— Предполагам, че най-после започвам да приемам този факт.

Тя отново седна на масата и взе вилицата си.

— Беше трудно, повярвай ми. Мисля, че се страхувах да се разделя с нея. Толкова време тя беше всичко, което имах. Беше ми трудно да си представя света без нея.

Ник отвори бюфета и намери бутилката скоч.

— Искаш ли да ми кажеш какво е станало, докато ме нямаше?

— Нищо особено. Наистина. Днес се срещнах с Елинор и след разговора се почувствах като нищожен боклук. Беше истинско сътресение за мен. Но нещата ми се изясниха.

Ник си наля уиски.

— Какво й каза? Или може би тя ти каза нещо? — попита спокойно той.

— Наговорих й отвратителни неща и след това се почувствах ужасно. Елинор явно е работила с години за укрепването на семейното единство. Беше жестоко от моя страна да се опитвам да го разрушавам просто ей така.

— Какво точно й каза?

— Напомних й, че именно съпругът й е виновен за проблема с Криси.

— Логично умозаключение.

— До което Елинор не желае да стигне. Не иска да признае, че някой в семейството — съпругът й, ако трябва да съм точна — е създал проблема. Стреми се за всичко да обвини някой външен човек. За нея семейството на всяка цена трябва да остане чисто.

— А ти й каза истината?

— Беше абсолютно безсмислено. Тя никога не би я приела. А и защо да го прави? Животът й се крепи върху тези семейства. Имиджът на Кесълтънови и Лайтфутови е по-важен за нея от всичко друго. Какво право имам аз да се меся в малкия й свят?

— Мислех, че искаш възмездие за Криси Мастърс. Да представляваш интересите й пред семействата. Какво стана с онази работа за моралната им отговорност?

— Днес разбрах, че съм страшно уморена от ролята на жената-отмъстител. Криси е мъртва и никой не е отговорен за това, дори и тя самата. Била е жертва на сляпата случайност. Не можеш да избягаш от съдбата…

— Не мога да повярвам, че Филаделфия Фокс е станала екзистенциалистка. Харесвах те повече, когато беше пълна с параноични съмнения за всякакви конспирации.

Фила го изгледа косо.

— Радвам се, че все още намираш нещо смешно във всичко това. Наистина ти прави удоволствие да играеш малките си игрички, нали, Ник? Сигурно. В това си много добър.

Той се смръщи.

— А ти май наистина си в адски скапано настроение, а?

— Искаш да ти говоря за конспирации? Добре, ще ти посоча няколко. Нека да започнем с това — как мина пътуването ти до Санта Барбара?

Ръката на Ник трепна и уискито се плисна в чашата.

— Ти си тази, която се е обаждала в офиса ми, нали? Марта каза, че жената, която е телефонирала, не си е оставила името. Мислех, че може да е била Хилъри.

— Сигурно и двете сме се обадили — раздразнено рече Фила.

— Не. Марта каза, че само една жена ме е търсила по име. Или си била ти, или Хилъри.

— Защо все пак си проверил в офиса си? Безпокояла те е мисълта, че някой може да се усъмни, че си излъгал за малкото си бизнес пътуване.

— Това беше един от възможните рискове. Само от любопитство искам да те попитам какво те накара да станеш подозрителна?

— Вярвам на Кесълтънови и Лайтфутови толкова, колкото и те на мен.

— Аха, това пак е моята предишна Филаделфия!

— Радвам се, че за теб всичко е така адски забавно.

— Ходих в Сиатъл, а не в Санта Барбара.

— Така ли?

— Интересува ли те?

— Не съвсем. Сега вече не. Това си е твоя работа.

— Дяволски си права.

Ник остави чашата си на покрития с плочки плот.

— И възнамерявам да я започна отново през август.

Фила кимна бавно, ровейки в салатата си.

— Всички знаеха, че готвиш нещо. Хората ме предупреждаваха, че ме използваш.

Той се облегна на плота. Очите му бляскаха иззад лещите на очилата.

— Какво мислиш за това?

— Били са прави, разбира се. Ти ме използваш.

— Повече, отколкото ти използваш мен ли, Фила? Струваше ми се, че страхотно си прекарваше в леглото.

— О, прекарвах си! Но купонът свърши. Уморена съм и е време да се прибирам вкъщи.

— Къде? В Холоуей?

Фила поклати глава.

— Не, не там. Ще отида някъде другаде. В Сиатъл, може би.

— Имам едно място, където можеш да останеш, докато си намериш апартамент и работа. Сградата е близо до покрития пазар. Ще ти хареса.

Тя се смая.

— Защо искаш да ми направиш такава услуга? Казах ти, че ще дам акциите на Дарън, и ти не си длъжен да ме овъзмездиш за това, че ги връщам.

— Не се опитвам да те овъзмездя за тях. Предлагам ти го в замяна на това да ги задържиш до акционерното събрание през август.

— А защо трябва да го правя?

— Нужни са ми — каза меко Ник. — И което е по-важното, нужна си ми ти.

Думите му й доставиха удоволствие, което Фила мигновено се опита да потисне.

— За какво?

— Искам другите да знаят, че ти ще ме подкрепиш на събранието. Искам те да си мислят, че ми вярваш.

— Разбирам.

Тя прогони обзелото я разочарование, също както преди малко бе превъзмогнала събуждащата се надежда.

— Но… нещо ми се губи. Защо искаш семействата да си мислят, че аз ще те подкрепя?

— Защото ако продължиш да действаш по досегашния начин, има доста голяма възможност някой или някои, притежаващи голям пакет акции, да се присъединят към нас.

— И ако някой наистина реши да застане зад теб, тогава какво?

Ник леко се усмихна.

— Тогава ще си върна старата работа.

— Отново ще поемеш контрола върху „Кесълтън и Лайтфут“?

— Да. Това е сценарият.

Той си наля още една чаша уиски.

На Фила й стана студено. Дъждът биеше на талази по старите прозорци.

— Защо мислиш, че моята подкрепа с акциите на Криси ще окуражи някого от другите да се присъедини към теб?

— Ти, сладка моя, им влияеш като добрата фея. Вярно е, че изправяш семействата на нокти, но някои хора вече започват да мислят, че би могла да имаш и добри черти.

— Като например?

— Например, старомодните или по-скоро наивни качества, като честност и почтеност.

— Дори и след като ме подозират в ляв, антибуржоазен уклон?

— Да. Ти ги караш да се съмняват в преценката си за мен, Фила. Не бях го планирал точно така, но мисля, че работата ще стане. Всички започват да се питат дали аз наистина съм постъпил лошо преди три години. Надявам се, че ако разхвърляш наоколо достатъчно съмнения, това ще подейства както тора, за който говори на вечерята при Елинор. Ще направи добро.

— Искаш да кажеш, че ще е от полза за теб?

— Точно така.

— А коя е лошата вещица в приказката?

— Познай от един път.

— Хилъри?

— Да.

Фила поклати глава.

— Не мисля, че това ми харесва. Изобщо не ми харесва. Писна ми да ме използват!

— Нямаш друг избор. Нямаш избор още от деня, в който си наследила акциите.

— Казах ти, че вече не търся отмъщение. Ако искаш да си го върнеш на Хилъри за това, че е накарала всички да смятат, че преди три години си я изоставил бременна, направи го сам. Не си малък. Аз искам да оправя собствения си живот.

Фила сведе очи към салатата. Не можеше да се насили да я изяде. Стана и отнесе чиниите на мивката.

Ник протегна ръка и обгърна талията й. Очите му имаха същия цвят като дъжда навън.

— Мисля, че трябва да обсъдим това малко по-задълбочено.

— Не. Вече реших. Утре си тръгвам.

— Искам да ме подкрепиш или поне да се престориш, че ме поддържаш до събранието през август.

— Защо да го правя? Какво общо има с мен?! — ядоса се Фила.

Ник се вгледа изпитателно в нея.

— Какво искаш в замяна?

Тя въздъхна дълбоко.

— Нищо. Не се сещам за нищо, което бих поискала от един Лайтфут, така че не можем да се споразумеем.

— Фила, нуждая се от помощта ти.

— Съмнявам се.

— Всичко зависи от теб, повярвай ми! Положението е много деликатно. Ако сега ме изоставиш, това ще наруши баланса на силите в полза на Хилъри.

— Изобщо не е моя работа да ти помагам да си разчистиш сметките с бившата си жена, по дяволите!

— Господи! Да не мислиш, че съм се захванал с всичко това, само за да си разчиствам някакви сметки?!

— Че за какво друго би се захванал с това?

— Опитвам се да спася „Кесълтън и Лайтфут“, глупаче малко! Което означава, че го правя за семействата, без значение дали им харесва или не. Личните ми проблеми с Хилъри нямат нищо общо с това.

Фила се опита да се изскубне от прегръдката му.

— Махни си лапите от мен!

Ник се поколеба, но все пак я пусна, скръствайки ръце на гърдите си.

— Моля те, Фила, помогни ми!

Тя отиде до прозореца.

— Какво имаш предвид, като твърдиш, че се опитваш да спасиш „Кесълтън и Лайтфут“?

— Преди да ти кажа за какво става въпрос, искам да ми дадеш дума, че няма да разкриеш нищо на никого от останалите.

— Ако нещо заплашва компанията, защо не бива те да знаят?

— Защото на този етап Хилъри все още може да прикрие следите си и да се измъкне.

Фила знаеше, че Ник най-безскрупулно я води за носа, и въпреки всичко, тя реагираше като марионетка. Усети, че вече се поддава на слабостта си.

— Е, добре, разкажи ми.

— Даваш ли честна дума, че ще пазиш мълчание до събранието през август?

— Да.

— Добре, ето каква е историята накратко. Преди шест месеца започнаха да се носят слухове за някакви тайни преговори, в които участва „Кесълтън и Лайтфут“. Първоначално беше трудно да се разбере какво става. Всичко, до което можах да се добера, беше противоречиво или незначително. Трябваше много предпазливо да проверявам информацията. Не исках Хилъри да разбере, че съм надушил нещо.

— И какво беше то?

— С помощта на няколко приятели, които бяха в състояние да проверят истинността на слуховете, открих, че Хилъри подготвя продажбата на голяма част от компанията на един тип, който се казва Алекс Трейнър.

— Кой е той?

— Много бърз и опитен играч от Силиконовата долина. За последните две години отхвърлил доста работа в Калифорния. Купува дялове от фирми, занимаващи се с високотехнологични производства, изсмуква им кръвта и после продава, оставяйки след себе си никому ненужни трупове.

— Защо тогава Хилъри ще иска да му продаде част от компанията, която контролира? Няма логика.

Ник прокара пръсти през косата си.

— Не знам. Хиляди пъти съм си задавал същия въпрос. Може би Трейнър е успял да я убеди, че ще направи „Кесълтън и Лайтфут“ по-голяма и по-силна, отколкото е сега. Или може би Хилъри има някакви други мотиви. Всичко, което знам, е че тя се кани да приложи плана си, след като получи необходимата й подкрепа на събранието през август.

— Останалите членове на семействата няма да застанат зад идеята й да продаде акции на външни лица. За Бога, Ник, това е последното нещо, което биха направили! Та виж само как упорито се опитват да си върнат акциите на Криси!

— Те няма да узнаят какво става, докато всичко не приключи. Хилъри не е глупава. Няма изобщо да им спомене, че се кани да продава някои акции. Просто ще поиска да й гласуват увеличаване на правомощията.

— А защо те биха се съгласили да й дадат повече власт?

— Всеки от управителния съвет си има някакви причини. Очевидно, баща ми вече не се интересува достатъчно от бизнеса. Предпочита да играе голф. Дарън иска повече свобода, за да може добре да подготви влизането си в политиката. Той по-скоро би предал цялото управление на фирмата на някой друг, ако този някой обещае да го подкрепи в кандидат губернаторската му кампания. Вики винаги гласува така, както й нареди Дарън, и вярва в политическото му бъдеще.

— А Елинор също е решила да даде шанс на Дарън в предизборната надпревара — довърши замислена Фила. — Освен това, тя вярва на Хилъри. Чувства, че трябва да я подкрепи. Ще направи всичко, което тя й поиска, на събранието.

— Да.

— Но никой от семействата няма да я подкрепи, ако смята, че така ще пострада компанията. Защо просто не им обясниш какво става?

— Казах ти, че Хилъри все още има време да прикрие следите си. Нямам никакви истински доказателства. Само слуховете от калифорнийските бизнес среди и папката с документацията за Трейнър, която се намира в офиса в Сиатъл.

— Какво има в папката?

— За съжаление, нищо достатъчно изобличително, за да мога открито да я обвиня. Вчера следобед прегледах досието. Информацията вътре ми беше известна от моите проучвания. Убедих се, че Хилъри наистина преговаря с Трейнър, но няма как да докажа, че възнамерява да му продаде част от компанията. Трябва да си възвърна контрола върху „Кесълтън и Лайтфут“, и то за достатъчно дълго време, за да успея да парирам сделката с Трейнър. Мога да направя това, ако поема отново работата си през август.

— Възнамеряваш отново да заемеш поста главен изпълнителен директор? За да стане това, нужно е мнозинството от акционерите да са на твоя страна.

— Започваш да схващаш картинката.

Фила се загледа в бурята навън.

— Наистина ли смяташ, че ако застана зад теб, някой ще те подкрепи?

— Това е единственият ми шанс. Виж, Фила, мисля, че ти можеш да убедиш поне един от тях да повярва отново в мен.

— Кой? Баща ти ли?

— Може би.

Ник наля остатъка от бутилката в чашата си.

— Или пък Дарън.

— Ами Елинор?

— Тя прекалено много вярва, че Хилъри е щедрата вълшебница, която ще помогне на Дарън да направи политическа кариера. Освен това, както и ти си разбрала днес, Елинор се влияе от миналото. Никога няма да ти окаже доверие, защото си била приятелка с Криси. Просто не може да приеме, че от цялата тази каша би могло да излезе и нещо полезно.

— А какво ще стане, ако не успея да привлека никого на твоя страна?

— Тогава аз губя играта, а с „Кесълтън и Лайтфут“ е свършено.

— Поемаш голям риск.

— Пресметнат риск — поправи я Ник с кисела усмивка. — Бива ме в тези работи.

Фила се извърна раздразнено към него.

— Искам да те попитам нещо, Ник. Когато дойде да ме потърсиш, заради молбата на Елинор да й върнеш акциите ли го направи или вече бе решил да ме използваш, за да си върнеш контрола върху компанията?

Той сви рамене.

— Когато разбрах за теб, осъзнах, че съм изтеглил голям коз. Тогава все още не бях сигурен как ще го използвам. Не бях сигурен дори как да подходя към теб. Ти не се оказа такава, каквато очаквах, и затова просто реших да се доверя на инстинкта си.

— Каква очакваше, че съм?

— Някоя, която най-безцеремонно би приела да й се плати за акциите. Но почти веднага, след като те видях, прецених, че това няма да е правилният подход.

— Така че, вместо това ми предложи шанса да излея гнева си, който изпитвах заради смъртта на Криси? И аз се вкопчих в тази възможност.

Фила поклати глава.

— По дяволите! Мразя да ме манипулират, Ник!

— Знам. Аз също. Но не смяташ ли, че в случая сме се използвали взаимно? Ти бързо прие това, което ти предлагах.

— Не се опитвай ме накараш да си мисля, че сама съм си виновна. И без друго се чувствам като последната глупачка. Това ми е предостатъчно.

— Защо да си глупачка? Получи от сделката това, което искаше.

— Шансът да отровя живота на Кесълтънови и Лайтфутови заради начина, по който са се държали с Криси? Това е смешно. Те вече достатъчно са се измъчили взаимно. Нямат нужда от мен, за да наливам още масло в огъня.

— Преди няколко дни не беше така убедена в това. Ако сега се чувстваш по-спокойна, ако най-после можеш да приемеш смъртта на Криси, значи си постигнала целта си. Всичко, за което те моля, е да ми позволиш аз да постигна моята.

Фила само го изгледа. Беше твърде изморена, за да заплаче. После се обърна и тръгна към кухнята, но на прага нервите й не издържаха. Гневът пропъди умората й и тя удари с юмрук по касата на вратата.

— Защо трябваше да стигнеш дотам, че да спиш с мен! — попита задавено и се извърна. — Защо всичко не си остана просто една обикновена сделка!

Ник не се помръдна, но цялото му тяло се стегна от напрежение. Когато заговори обаче, гласът му прозвуча топло и меко.

— Още в началото ти казах, че отношенията ни в леглото нямат нищо общо с всичко това.

— Това са чисти глупости и ти го знаеш! Възползва се от факта, че бях привлечена от теб, и по същия начин сега искаш да използваш акциите ми. Искаш да ме използваш за примамка, за изкуствена патица, която през август да повлече след себе си членовете на семействата на твоя страна!

— Ами аз?

— Какво ти? — процеди през зъби тя.

— Беше достатъчно доволна от мен в леглото. Както и когато ме използва, за да получиш достъп до тесния ни семеен кръг.

Фила затвори очи, като се опита да превъзмогне яростта, която я заливаше.

— Не, не беше така!

— Не беше ли?

Тя отново впери поглед в него.

— Не се любих с теб заради този достъп!

— А аз не се любих с теб заради тези акции!

Фила усети, че е хваната натясно.

— Мисля — бавно каза тя, — че ако погледнем обективно на нещата, никой от нас не може да има доверие на другия. В никакъв случай не и в леглото.

— Така ли?

— Да.

Тя се завъртя отново на пети и влезе във всекидневната, но се спря по средата на помещението, осъзнавайки, че не знае къде точно отива.

— Фила — пророни зад нея Ник, — не ме оставяй. Помогни ми, моля те!

— Защо да го правя, по дяволите!

— Казах ти. Имам нужда от теб!

— Да спасиш „Кесълтън и Лайтфут“? Струва ми се, че можете и сами да се спасите.

— Не и без помощта ти.

В съзнанието й отекнаха думите на Телма Андерсън: „Ти си кръстоносец, спасител на другите. Това е в кръвта ти, Фила.“ Осъзна, че Телма не беше единственият човек, който знаеше в какво се състои голямата й слабост. Ник доста бързо беше налучкал чувствителното й място.

— Кажи ми нещо, Ник. Защо след всичко, което са ти причинили, те е грижа какво ще стане с „Кесълтън и Лайтфут“?

Той се замисли.

— Трудно е да се обясни… Мога да ти кажа само, че това е семеен въпрос.

— Но когато ножът вече е опрял до кокала, въпреки че никой, освен Елинор, не е говорил с теб цели три години, ти се опитваш да спасиш семейната фирма!

— Малко е драматично, а? — каза Ник и по устните му пробяга усмивка.

Може и да звучеше драматично, но Фила усети, че това е истината, и че може да му вярва. Той не я молеше за помощ, за да си отмъсти на Хилъри, или ако го правеше, това отмъщение беше на заден план. Главната му цел беше да спаси „Кесълтън и Лайтфут“ заради семействата. Сега тя разбираше амбицията му. Семейството си беше семейство.

— Окей — обеща Фила, — ще направя, каквото мога. Само не очаквай чудеса.

— Благодаря ти, Фила.

— Да не вземеш да се разчувстваш. Нека всичко си остане на чиста бизнес основа.

— Фила…

— Не! — твърдо отсече тя. — Ако пак искаш да останеш тук, ще спиш на канапето. Няма защо да объркваме нещата още повече.

Три часа по-късно Ник реши, че достатъчно се е измъчил върху изтърбушеното канапе. Изрита одеялото настрани и скочи на крака. Шляпайки с босите си крака, той отиде до вратата на спалнята, открехна я внимателно и се загледа към леглото. Тялото на Фила едва се различаваше под завивките.

Решително прекрачи прага и влезе, Фила не се помръдна. Ник пристъпи към леглото, бавно надигна одеялото и се шмугна до нея.

Докосна я леко и тя, без да се събуди, веднага се обърна и се сгуши о него. Единият й крак се плъзна между бедрата му. Чу я тихичко да простенва, опряла лице на гърдите му, и целият се напрегна от непреодолимо желание.

Фила бе сгрешила, казвайки, че не биха могли да си вярват един на друг в леглото. Тъкмо в леглото тя бе винаги честна с него и той — с нея.

— Копеле… — промърмори сънено Фила, но не се отдръпна.

Върхът на езика й докосна едното зърно на гърдите му.

— Направи го пак… — рече й Ник, като се извъртя по гръб и я вдигна върху себе си.

Фила отново го докосна с език и по тялото му се разля приятен трепет. После тя направи същото и с другото му зърно. Ник изстена приглушено, прокара ръка надолу по бедрото й, напипа края на нощницата и я вдигна до кръста й. Пръстите му се промъкнаха в топлата падинка между стегнатите й задни полукълба. Той почувства леките вибрации на таза й и се усмихна в тъмнината.

— Дяволите да те вземат, Ник! Как правиш това с мен?!

Но всъщност Фила не очакваше да получи отговор. Започна да се върти под завивките и да се смъква надолу. Ник усети как зъбите й лекичко се впиват в кожата на корема му. Когато той премести крака си, Фила се смъкна още по-надолу. Пръстите й започнаха да тършуват усилено. Най-накрая успяха да намерят пениса му и се обвиха жадно него. Той беше горещ и голям.

— Скъпа… — изхриптя Ник — целуни ме. Моля те. Искам да усетя устните ти по мен…

Фила веднага започна да пълзи с език обратно нагоре по тялото му, за да намери устата му, но той нежно я спря, като помилва косата й.

— Целуни ме там… долу — задъхано й прошепна. — Там, където е ръката ти…

Тя потръпна и се върна надолу по корема му към мястото, където я чакаше „нещо“ много дълго, дебело и твърдо.

Дъхът на Ник секна, когато усети устните й върху пулсиращата си мъжественост.

— Толкова е хубаво! — прошепна й. — Страхотно е!

Притисна пениса си към влажната и нежна уста и Фила с готовност го пое. Пръстите й заописваха еротични кръгове по вътрешната страна на бедрата му и желанието му нарасна неудържимо.

— Почакай малко… — рече той и се пресегна към шкафчето до леглото.

Отвори чекмеджето и пръстите му докоснаха револвера. Отмести го настрана и започна да рови вътре за презерватив.

Фила го освободи от прегръдката си, за да може Ник да си го сложи. После се покатери обратно върху слабините му и с въртеливи движения на таза си започна да го търси. Ник мушна ръката си под дупето й, за да насочи пениса си към стегнатата й, гореща и влажна плът. Тя бе готова да го приеме и бавно го погълна целия.

Фила простена от наслада и страстно се притисна към тялото му.

Ник беше в нея. Беше там, където копнееше да бъде. Дълбоко в утробата й. Беше омаян от сладката топлина, която се разля по вените му. Плъзна длани по дългите й елегантни бедра. Тя извика задъхано и се вкопчи в раменете му. Ноктите й конвулсивно се забиха в кожата му и Ник се усмихна в полумрака на спалнята.

След неколкоминутни яростни тласъци тялото й се разтърси от удоволствие и Ник се присъедини към възторга й със собствения си оргазъм.

После Фила рухна в изнемога върху гърдите му и дълго време останаха така. Най-накрая Ник лениво се размърда и я притисна още по-плътно към себе си. Мислеше си, че е заспала, но в мрака тихо прозвуча гласът й:

— Чие беше бебето?

— А?…

Трябваха му няколко секунди, за да реагира. Бе се понесъл по вълните на приятната отмала и почти заспиваше.

Фила подпря брадичка на кръстосаните си ръце и втренчи в него големите си тревожни очи.

— Бебето на Хилъри. Чие беше?

— Това ли намери да питаш точно сега?

— Имало е бебе. Всички го знаят. Не е било от теб, така че от кого е?

Ник вяло разтърка резката от очилата на носа си.

— От баща ми, предполагам. Вероятно е започнала да го прелъстява, веднага щом е осъзнала, че възнамерявам да прекратя брака ни.

— Не! — нетърпеливо възрази Фила. — Не е било от Рийд.

— Той доста бързо се ожени за нея.

— През цялото време си мислел, че Рийд се е любил с Хилъри?

— Така или иначе, вече няма смисъл да обсъждаме този въпрос. Това е история.

— Чакай малко. Достатъчно лошо е Рийд да подозира, че си изоставил собственото си дете. Но изобщо не ми е минавало през главата, че би могъл да повярваш, че Хилъри е забременяла именно от него.

Ник се размърда нервно.

— Не смяташ ли, че при дадените обстоятелства това е най-логичното обяснение на нещата?

— За Бога, не! Рийд никога не би спал с жена ти. В никакъв случай не и тогава, когато поне фиктивно тя все още е била омъжена за теб. Между другото, Елинор казва, че Хилъри е била изнасилена. Сама й го била признала.

— Да, знам.

— Рийд, също както и ти, никога не би използвал груба сила срещу една жена.

— Вероятно си права… Но на Хилъри е напълно в стила да излъже Елинор.

— Не мога да си представя, Рийд да участва в такава мръсна игричка. Той се е намесил в тази история, само защото е бил убеден, че трябва да поправи това, което си забъркал ти. Как си могъл да бъдеш толкова глупав, за да си помислиш, че баща ти е спал с Хилъри?

Ник се ядоса.

— За Бога, та той се ожени за нея! Веднага щом разводът ни вече беше факт. Какво друго можех да си мисля?

— Ама че идиоти сте и двамата! Ту сте прекалено умни, ту — тъпи като пънове.

Фила седна в леглото, присви крака към гърдите си и обви с ръце коленете си. Въпросите отново напираха у нея.

— Да поразсъждаваме за това.

— Какъв смисъл има?

— Може да е важно.

— Това са минали неща, Фила.

Тя замислено поклати глава.

— Не съм сигурна.

— Дявол да го вземе! Случи се преди три години.

— Но все още афектира семействата.

— Не съм те молил да ми висиш на главата до август и да си играеш на социален работник. Това не е ситуация на нарушен семеен климат, която се нуждае от професионалните ти съвети. Просто следвай указанията ми. Придържай се към практичната бизнес страна на нещата. Аз ще се оправям с подробностите.

Фила не отвърна нищо, но Ник усети, че мозъкът й работеше на пълни обороти.

— Добре де, може да е забременяла от някой друг. От някой мъж, с когото е имала връзка.

— Не е точно така.

— Защо? Сигурен съм, че не ме обичаше. Какво й е пречело да си хване някого, да забременее случайно и да реши да използва това в своя полза?

— Не мисля, че е станало така. Елинор ми каза, че се видяла с Хилъри още на следващата сутрин, след като тя разбрала, че е бременна. Хилъри се държала като обезумяла. Една зряла, образована жена, която е имала някаква връзка и по непредпазливост е забременяла, не би приела нещата така. Жена в такова положение би се погрижила за проблема си, без да вдига много шум.

— Нарочно е вдигала шум до Бога, Фила. Казах ти, че като нищо би могла да излъже.

— Вярвам ти. Но не мисля, че Елинор ме излъга тази сутрин. Тя искрено вярва, че Хилъри е била изнасилена. Много е загрижена за нея… Питам се защо.

— Обясних ти, че Елинор иска Хилъри да остане на поста си, за да може да стартира политическата кариера на Дарън. Естествено, че ще е загрижена за нея. А сега престани да се ровиш в тази стара история и заспивай!

— Стига си ми нареждал какво да правя! Знаеш, че не обичам да ми се нарежда.

— Да, знам. За щастие обаче, има други неща, които обичаш да правиш, и затова възнамерявам да те държа близо до себе си.

Фила го погледна с големите си очи.

— Само дотогава, докато не разбереш, че този път нашите отношения са си чист бизнес.

Ник прокара пръст по грациозната извивка на ханша й.

— Госпожичке, кого се опитваш да будалкаш?

Четиринадесета глава

На сутринта Фила се събуди от силно чукане по входната врата на вилата и бавно вдигна клепки. Усети, че е притисната от нещо тежко. Инстинктивно се размърда и се опита да го избута настрани. То не се помръдна. Пръстите й докоснаха гола кожа, кожа с твърди косъмчета — мъжка кожа. Ужасена, тя мигновено се разсъни и започна да рита и да драска като подивяла.

— Фила! Фила, чакай. Спри се. Аз съм. Успокой се, скъпа.

— Махни се от мен! — изсъска задъхано Фила, блъскайки широките плещи на Ник.

— Ето, махам се. Съжалявам… Трябва да съм се обърнал в съня си.

Той бързо се претъркулна на една страна и издърпа краката си, които се бяха сплели с нейните. Бе лежал проснат върху нея, тежкото му бедро бе притискало крехкото й тяло, а ръката му бе била преметната през гърдите й.

Фила се надигна все още запъхтяна и отметна косата от лицето си.

— Добре ли си? — нежно я попита Ник.

— Има някой на вратата…

— Аз ще отворя.

Той стана и отново я погледна загрижено.

— Добре ли си?

Фила кимна бързо, избягвайки очите му.

— Да… Да, всичко е наред. Само за миг изпаднах в паника, това е всичко. Казвала съм ти, че не мога да понасям мъж върху себе си.

— Беше случайно, миличка.

— Знам, знам. Върви да видиш кой чука.

Ник нахлузи джинсите си и излезе.

Тя на няколко пъти дълбоко си пое въздух и се посъвзе. По всичко личеше, че този път не беше чак толкова зле. Паниката й бе била краткотрайна и вече затихваше.

От другата стая се дочу гласът на Рийд Лайтфут.

Фила се измъкна от постелята и облече халата си. Когато отвори вратата на спалнята, почти бе възвърнала нормалното си състояние.

— Е, Фила, тази сутрин не си с блеснали очи и разрошена перушина — шеговито подхвърли Рийд, когато я видя да влиза в хола. — Тъкмо казвах на Ник, че сигурно ще пожелаеш да дойдеш с мен на голф и още веднъж да се пребориш с топката. Е, какво мислиш по въпроса?

Фила премигна. Погледът й се насочи към Ник, който стоеше бос до входната врата и внимателно я наблюдаваше — явно отново замисляше нещо.

Тя се прозя престорено.

— Мисля, че днес не ми се играе голф. Защо не отидеш ти, Ник?

Настъпи тягостна тишина, докато двамата мъже проумеят думите й.

Рийд се прокашля.

— Няма да ти отнеме много време, Фила. А и сигурно Ник има да вършиш доста неща…

— Така е… — смънка Ник. — Пък и не нося стикове със себе си. Не съм играл отдавна.

Фила присви очи.

— Не ставай смешен. Тази сутрин нямаш да вършиш нищо конкретно и освен това, винаги можеш да вземеш под наем стикове от клуба.

— Днес игрището сигурно ще е претъпкано… — обади се колебливо Рийд. — Май ще е най-добре да отложим за друг път.

— Хей — намръщи се Фила. — Не съм свикнала толкова мъже да се мотаят в дневната ми толкова рано. Това ме нервира. Ако ще тръгвате, тръгвайте.

Рийд рязко извърна глава към Ник.

— Зависи от теб. В настроение ли си за една игра?

— Вероятно ще ме разбиеш.

— Дяволски си прав — засмя се Рийд. — Особено, ако вече си забравил как се хваща стик.

— Е, не съм чак толкова зле. Стиска ли ти да заложиш малко пари?

— Да, ама ще ги спечелиш на куково лято.

— Ще видим. Чакай да си намеря някакви обувки. Ей сега се връщам — каза Ник и бързо тръгна към спалнята.

— Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш с нас? — обърна се Рийд към Фила.

— Напълно. Искам да закуся както трябва. Кафето и датският салам не са ми достатъчни.

— Преди играта можем да отидем в ресторанта на клуба и да хапнем наистина добре.

— Ха! Знам си аз. Изкусяваш ме да дойда с обещанието за яйца и шунка, а после ще ми кажеш, че нямаме време за ядене, защото твърде много хора чакали да играят. Ще ме изкараш набързо на терена и аз ще трябва да обикалям осемнадесетте дупки на гладен стомах.

— Защо накара Ник да дойде с мен?

— Мисля, че е време отново да се откриете един друг. Струва ми се, че през последните години и двамата сте забравили няколко важни неща за себе си.

— Какво например?

— Сети се сам. И двамата сте много интелигентни. Е, не сте гении, но определено сте над средното ниво. Можете да постигнете всичко, което си пожелаете.

Ник излезе от спалнята с преметнато яке през рамото. Приближи се до Фила и я целуна по устните.

— Нали помниш какво се споразумяхме?

Тя сбърчи чело.

— Хайде, махай се оттук.

— Винаги ли е толкова дръпната сутрин? — попита Рийд, като последва навън сина си.

— Не. Понякога е и по-лошо. Не се тревожи, работя по въпроса.

Фила затвори вратата, направи отегчена физиономия и отиде в кухнята да си приготви кафе. Включи кафе машината и се отправи към банята, за да си вземе сутрешния душ.

Когато прекосяваше хола, забеляза, че вратата на килера е полуоткрехната. Отвори я и установи, че Ник бе напъхал там чаршафите и одеялата, които му бе дала снощи, за да спи на канапето. Сигурно бързайки да отвори на Рийд, не бе намерил къде другаде да ги скрие.

Фила започна да вади и да сгъва завивките, които той бе смачкал заедно с дрехите си. Нещо изшумоля в джоба на ризата му. Фила погледна вътре и видя някаква хартия. Понечи да продължи работата си, но инстинктът й я накара все пак да бръкне в джоба и да извади листа. Разгърна го внимателно — беше факс, съдържащ копие на вестникарска статия отпреди два месеца и половина.

„Холоуей. Днес Елия Сполдинг, жител на Холоуей, беше признат за виновен по обвинение за притежание на наркотици и физическа саморазправа със служителка на социалните служби.

Сполдинг получи присъда от осемнадесет месеца затвор.

Историята се разиграла на паркинга пред ресторанта «Холоуей Грил». От изнесените показания в съда стана ясно, че Сполдинг се съгласил да се срещне в заведението с Филаделфия Фокс — социален работник — за да обсъдят някои въпроси, засягащи сиропиталището, което той заедно с жена си Рут организирал във фермата си.

Сполдинг и Фокс пристигнали на паркинга приблизително по едно и също време. Последвал остър спор, по време на който Сполдинг нападнал социалната служителка и се опитал да я завлече в пикапа си. Фокс се съпротивлявала и затова Сполдинг извадил от колата пистолет. Полицията пристигнала на местопроизшествието, точно когато я заплашвал с оръжието.

При ареста Сполдинг бил претърсен и в него било открито известно количество хероин. Освен това, било му предявено обвинение и за физическа саморазправа.

По време на процеса жена му поддържаше твърдението, че той никога не е използвал наркотици. Децата, които са се намирали под опеката на семейство Сполдинг, са преместени в други домове.“

Докато Фила сгъваше листа, пръстите й трепереха. Ник се бе ровил в миналото й. Ядосана, тя се запита какво ли бе целил с това или, още по-лошо, в какво се бе усъмнил.

Всичко онова, за което се говореше в статията, той вече го знаеше и нямаше никаква причина да смята, че би могло да има нещо повече около онази история.

Фила седна в края на канапето и се опита да разсъждава логично. Всъщност, не би трябвало да се безпокои. Ник просто се бе поинтересувал от Елия Сполдинг, защото знаеше, че тя се страхува от този човек. Вероятно, бе се искал да се увери, че може сама да се защити, ако Сполдинг отново се появи в живота й.

„Ето затова е било всичко.“ Фила реши, че има достатъчно други неща, за които да се притеснява, за да се тормози и за това.

— Май че ми дължиш една бира, Ник, без да смятаме десетачката — широко се ухили Рийд Лайтфут, когато приключиха с осемнадесетата дупка и тръгнаха към сградата на клуба. — Дявол да го вземе, това са най-лесните пари, които съм спечелил от доста дълго време насам. Кога си играл за последен път?

— Преди шест месеца, с един клиент.

— Победи ли го?

— Да. Но той не беше толкова добър като теб. Сигурно ти постоянно се поддържаш във форма.

— Така е.

— Хайде, ще те почерпя една бира.

— Не забравяй за десетачката.

Намериха два свободни стола на терасата в клуба и седнаха. Ник се облегна назад, преметна крак върху крак и взе бутилката бира.

Рийд отпи голяма глътка направо от кутийката „Рейниър“.

— Добре, че Елинор не е тук да ни види на какво приличаме. Направо сме като двама тъпи бачкатора, които си почиват след дългия работен ден. Тя смята, че пиенето на бира е присъщо на низшата класа.

— Елинор винаги е имала проблеми с класата.

— Нора казваше, че това било така, защото Елинор дълбоко в себе си била убедена, че се е омъжила за човек с по-ниско обществено положение.

Рийд замълча за момент и после заключи:

— Нора често беше права за много неща.

— Аха.

— Твоята малка госпожичка май почти винаги е убедена, че е права.

— Да, тя си мисли, че винаги е права.

Ник се загледа в четиримата играчи на голф, които се готвеха да отидат на терена.

— А ти на какво мнение си?

— Все още не знам… — бавно отвърна Ник. — Но започвам да си мисля, че инстинктът й в много случаи е непогрешим.

— Има адски смахнати убеждения, но предполагам, че не можем да очакваме друго, след като знаем как е получила възпитанието си — отбеляза великодушно Рийд.

— Да. Не можем.

— Тя отказа ли се от налудничавата си идея, че носим някаква морална отговорност за смъртта на Криси Мастърс?

— Стигна до заключението, че приятелката й е била жертва на сляпата случайност. Май че се изрази точно така.

Рийд се замисли.

— В това има нещо вярно. Докато Криси се мотаеше наоколо, нещата бяха в пълен хаос. Много напрежение. Много раздразнение. Единствено Бърк се забавляваше. Беше като дете, което си играе с огъня.

— И допълнително е нажежавал обстановката?

— Така си беше — кимна Рийд и отпи от бирата си. — Какво смяташ да правиш с госпожица Филаделфия Фокс?

— Ами, да я държа близо до себе си.

— Докато вземеш акциите ли?

Ник се усмихна.

— Дори и след това.

— Да, имам такова впечатление… И кога смяташ да вземеш акциите, Ник?

— Много скоро.

— И какво възнамеряваш да направиш с тях, когато се озоват в ръцете ти?

Ник се облегна назад в стола си, загледан към четиримата играчи, които тъкмо тръгваха към първата дупка.

— Татко, допускаш ли, че е възможно единият от нас — или дори и двамата — да сме сгрешили преди три години?

Рийд тежко въздъхна.

— Няма нужда да те питам откъде ти хрумна това, нали? Малката устата госпожичка ти е пуснала тази муха.

— А на теб?

— Трябва да призная, че тя знае как да те накара да спреш и да се замислиш за някои неща — предпазливо рече Рийд след кратка пауза. — Нора също имаше тази способност.

— Да те накара да се спреш и замислиш?

— Аха. Понякога виждаше нещата много по-ясно, отколкото аз. Винаги е разбирала хората по-добре от мен.

Ник реши, че сега двамата се бяха приближили достатъчно един към друг. Може би беше време за още един пресметнат риск.

— Ако наистина искаш да разбереш какво възнамерявам да направя с акциите на Фила, ще ти кажа…

Рийд му отправи безизразен поглед.

— Слушам те.

— Ще я накарам да ме подкрепи на годишното акционерно събрание през август.

— Защо? Акциите принадлежат на Дарън и ти, дявол да го вземе, много добре знаеш това.

— Знам го. Но не мога да бъда сигурен, че той ще ме подкрепи. Освен това, нуждая се на моя страна да застане и някой от вас.

— Някой от нас?

— Ти, Дарън и Вики. Или Елинор.

— Какво, по дяволите, се каниш да правиш, Ник?

— Ще се опитам да измъкна „Лайтфут и Кесълтън“ от блатото, преди да е потънала безвъзвратно.

Пръстите на Рийд се стегнаха около бирената кутийка.

— Може би е по-добре да започнеш отначало.

Ник отпи една глътка от бутилката си и започна да му разказва всичко с подробности.

Фила тъкмо се приготвяше за разходка по плажа, когато някой почука на входната врата. Отвори и щом видя, че посетителката й е Хилъри, прииска й се да бе тръгнала за плажа поне пет минути по-рано.

— Заповядай — насили се да бъде любезна. — Мога ли да ти предложа чаша кафе?

— Би било чудесно, благодаря ти.

Хилъри изглеждаше ужасно елегантна и съвсем не на място в скромната, зле мебелирана стая. Носеше изящен черен панталон и строга червеникавокафява риза с широки ръкави. На врата й имаше фина златна верижка, която висеше до средата на деколтето й и грациозно се поклащаше.

— Седни някъде — рече й Фила и отиде в кухнята.

Когато се върна, Хилъри бе „кацнала“ царствено в самия край на канапето, за да не хлътне в дълбините на стария отпуснат матрак. Тя пое чашката кафе и изпитателно се вгледа във Фила.

— Трудно ми е да повярвам, че с Криси сте били толкова близки.

— Съмняваш ли се?

— Не. Криси ми е разказвала за теб достатъчно, за да разбера, че отношенията ви са били много специални.

Хилъри направи пауза.

— Понякога почти ви завиждах за това…

Фила се настани на стола срещу нея.

— Хилъри, ако ти задам един деликатен въпрос, ще ми отговориш ли честно?

— Не знам…

— Била ли си изнасилена, както твърди Елинор?

Хилъри рязко вдигна глава и я прониза с яростен поглед.

— Да!

Фила дълбоко си пое дъх.

— Страшно съжалявам…

Хилъри почти веднага възвърнала самообладанието си.

— Не разбирам защо Елинор ти е казала толкова много. Никога не е споменавала на другиго за това.

— Беше разстроена.

— Заради теб — смръщи се Хилъри.

— Да. Аз… — преглътна Фила, — боя се, че я оскърбих.

— Дори самото ти присъствие тук оскърбява много хора. Не мислиш ли, че е време да върнеш акциите и да се махаш?

— Може би.

След дълго мълчание Хилъри пророни тихо:

— Знаеш ли, той ме нарече студенокръвна. Каза ми, че съм само една красива статуя. Не можеше да понесе факта, че аз не му откликвам…

Фила остави чашата и скръсти ръце на гърдите си.

— Не си длъжна да ми обясняваш това, Хилъри…

— Защо да не съм? Ти смяташ да станеш част от семейството, нали? Може би ще е добре за теб да понаучиш нещо повече за това семейство. Може би истината ще отвори очите ти.

— Не вярвам, че искаш да ми кажеш точно това.

Хилъри я стрелна с поглед.

— Сигурно си права. Историята не е много приятна.

— Разкажи ми за Криси.

Хилъри се поколеба и чертите на лицето й се смекчиха.

— Криси беше особена. На другите им изглеждаше егоцентричка, но аз я разбирах и тя ме разбираше.

— Знам.

— Никога не съм била толкова близка с някого така, както с Криси…

Фила кимна мълчаливо.

— Ти знаеш всичко, нали? — напрегнато попита Хилъри.

— Че сте били любовници? Да. Снощи се замислих много внимателно и най-накрая свързах това, което научих за семействата, с разказите на Криси за всеки от вас. Тя беше дискретна и никога не би ми казала за връзката си с теб. Само че когато ви опознах всичките, не беше много трудно да стигна до съответния извод.

— Не ревнуваш, нали?

— Криси ми беше най-добрата приятелка, но никога не сме били любовници. Тя разбра, дори преди мен, че това не трябва да става.

Фила отпи глътка кафе.

— Криси страшно ненавиждаше мъжете. Смяташе, че всички те са глупаци, макар че понякога ги използваше. Казваше, че аз съм била безнадеждно загубена с моята хетеросексуалност, и това било адски позор.

„Позор, защото сексът с мъж дори не ми доставяше удоволствие. Но ако сега Криси беше жива, би била доволна да узнае, че най-после Ник определено промени това“ — добави мислено Фила.

Хилъри се намръщи.

— Преди да я срещна, не осъзнавах защо не мога да откликна на Ник или на който и да било друг мъж. Държах го настрана до първата ни брачна нощ, защото се страхувах да не разбере, че никога не би получил това, което искаше. Усещах, че той е чувствен и страстен. Но когато се запознах с Криси, най-накрая разбрах всичко и престанах да се измъчвам.

— Но се омъжи за Рийд.

— Само заради детето. Рийд никога не ме е докосвал.

— И двамата водите доста самотен живот, нали?

— Аз имам цели. Те ме задоволяват.

Погледът на Хилъри беше все още напрегнат, но яростта в очите й бе изчезнала.

— Щом ти е известно, че Криси и аз сме били любовници, тогава би трябвало и да знаеш също, че тя възнамеряваше да ми даде онези акции или поне да ме подкрепи на акционерното събрание. Тя бе наясно колко важни са те за мен.

— Но не ти ги даде, Хилъри. Нито пък ти ги завеща. Остави ги на мен, и то без никакви инструкции.

— Криси беше толкова жизнена. Откъде би могла да знае, че ще умре преди събранието през август. Никога не би й дошло на ум да си променя завещанието. Беше прекалено млада, за да мисли за подобни неща. Кой би допуснал, че е възможно да я сполети такава участ!…

— Не ми се вярва, че тя би променила завещанието си, дори и да беше се замислила за това. Казах ти вече — Криси беше най-добрата ми приятелка.

— Но аз й бях любовница!

— Сигурно е имала и други, Хилъри. Обаче не ги е споменала в завещанието си.

— Дявол да те вземе! Знам, че тя искаше тези акции да бъдат мои! Каза ми го. Нямаш никакво право над тях! Толкова ли си заслепена от увлечението си към Ник, че ще го оставиш да ти нарежда какво да правиш с тях?

Фила се замисли.

— Не го подкрепям, защото съм увлечена по него.

— Мислиш, че си влюбена в Ник? Въобразяваш си, че ще се ожени за теб?

Фила поклати глава.

— Това няма абсолютно нищо общо в нашия случай. Става дума за бизнес.

— За бизнес? Имаш предвид, че ти предлага страшно много пари и вече не можеш да откажеш? Най-после е улучил цената ти?

— Не, твърде интелигентен е, за да посмее. Знае, че ако се опита да ме купи, направо ще откача.

— Какъв е неговият секрет тогава?

— Вярвам му, че ще направи това, което е най-доброто за семействата.

— Вярваш му? Ти си луда! След всичко, което току-що ти казах, че ми е причинил!

— Не каза, че Ник е бил този, който те е изнасилил.

— Е, добре, той беше, малка глупачка такава!

— Той ли?

— Да, да, да!

Хилъри скочи на крака.

— Той ме нарани лошо! Много лошо!

— Не ти вярвам, Хилъри. Впрочем, изобщо не вярвам, че някой те е изнасилил.

— Тогава ти си дори по-голяма глупачка, отколкото си мислех!

Хилъри тръгна бързо към вратата, но се спря.

— Кажи ми само едно, ако можеш. Трябва да знам…

— Какво трябва да знаеш, Хилъри?

— Защо точно теб? Защо Криси те е обичала толкова много? Та ти не си й била любовница!

От очите на Фила бликнаха сълзи и започнаха да се стичат по бузите й.

— Не виждаш ли? — прошепна тя. — Не разбираш ли? Аз бях единственият човек, пред когото тя можеше да свали бронята си и да бъде естествена. Аз бях единственият човек, който не искаше нищо от нея, освен чисто приятелство — човек, който не се опитваше да я използва.

— Аз също никога не съм се опитвала да я използвам!

— Разбира се, че си. Както и всички останали. С изключение на мен. С мен тя се чувстваше сигурна. Но май не оправдах доверието й. В края на краищата, не можах да я опазя, нали?

Настъпи тягостна тишина.

Най-после Хилъри хладно каза:

— И двете я обичахме, но мисля, че никоя от нас не можеше да я опази. Тя беше най-големият си враг. Как можеш да спасиш някого от самия него?

Фила се разрида.

— Не… знам… О, Господи… просто не знам!

Вратата изскърца остро, когато Хилъри рязко я отвори.

— И още нещо, Фила! Не се доближавай пак до Елинор, чуваш ли? Не искам да я разстройваш. Тя си има достатъчно грижи.

Хилъри излезе като фурия, без да каже нищо повече.

Фила почака, докато ръцете й престанаха треперят, после стана и отиде в кухнята. Изля каната в мивката и сълзите й се смесиха с изстиналото кафе.

„Нищо не може така добре да разсее мрачните ти мисли, както детския смях“ — мина й през ума, когато следобед вървеше по пътя край именията на Лайтфутови и Кесълтънови.

Възбудените викове на Джордан огласяха цялата поляна. Той очевидно се забавляваше страхотно, като се търкаляше по лекия наклон. Когато стигнеше долу, бързо се изправяше и изприпкваше нагоре, за да повтори всичко отначало. Капкейк и Фифи подтичваха след него по склона и се забавляваха не по-малко.

За минута Фила остана захласната в детето. Цялото й същество беше изпълнено с тъга и някакъв неясен копнеж. Но преди да успее да си изясни това странно чувство, Джордан я забеляза, ентусиазирано й помаха с ръка и се втурна към нея. Ротвайлерите го последваха моментално.

— Здрасти, Фила! Здрасти, Фила! Здрасти, Фила! — изпя приветствения си речитатив Джордан в движение.

— Здравей. Какво правиш?

Фила потупа кучетата по гърбовете, като се мъчеше да ги оттласне от себе си.

— Завивам си свят — усмихна се гордо момченцето.

— Много ли е забавно?

То кимна енергично.

— Искаш ли да опиташ?

— Благодаря, но някой друг път. И без това вече съм замаяна. Къде е майка ти?

Джордан посочи към вилата на Кесълтънови и Фила автоматично погледна натам. Виктория тъкмо ставаше от стола си на верандата и тръгваше към портала.

— О, ето те и теб! Къде отиваш?

— Просто се разхождам.

— Фила… Ние с Джордан ще дойдем с теб.

— Да, да, да! — извика момченцето, пляскайки с ръчички.

Фила никак не бе очарована от перспективата тъкмо Виктория да й прави компания. Искаше й се да остане насаме със себе си.

— Разбира се, защо не… — измънка под носа си.

Тримата тръгнаха заедно, но след секунди Джордан и кучетата се втурнаха напред.

— Къде е Ник? — попита Виктория.

— Играе голф с Рийд.

Тя се слиса.

— Така ли?!

— Да.

— Но те от години не са играли заедно.

— Значи беше време да го направят, не мислиш ли?

Виктория присви очи.

— Тази сутрин Хилъри май ходи до „Олд Гилмартън“, за да се срещне с теб. Права ли съм?

— Аха.

— Какво искаше тя?

— Обикновеното.

— Опита се да те накара да й дадеш акциите?

Фила се загледа в кучетата, които любопитно душеха нещо встрани от пътя.

— Това май е единствената причина, поради която Кесълтънови или Лайтфутови биха си направили труда да ме потърсят.

— Можеш ли да ни обвиниш за това?

— Не. Вики, искам да ти кажа нещо. Знам, че най-голямата ти грижа сега е бъдещото наследство на Джордан, докато останалите са сигурни, че няма да направя нищо, с което да го изложа на опасност.

— Ако на годишното събрание застанеш зад Ник, вместо да подкрепиш Хилъри, ти ще застрашиш бъдещето на мъжа ми и следователно — това на моя син!

— Мисля, че Ник искрено желае най-доброто за „Кесълтън и Лайтфут“.

— Хилъри също. На нея може и да не й пука за нищо и за никого, но Елинор е права за едно — няма съмнение, че изцяло се е посветила на фирмата.

— Не харесваш много Хилъри, нали?

Виктория прехапа устни и извика на сина си:

— Джордан, ела насам! И престани да размахваш тази пръчка!

— Защо не я харесваш? — тихо попита Фила.

— Това изобщо не е твоя работа!

Фила се замисли.

— Май смяташ, че детето е било от Дарън. Така ли е?

Виктория спря и се извърна рязко към нея.

— Ах, ти! Малка кучка!

Фила притвори очи за секунда и после я изгледа изпод вежди.

— Напоследък много хора мислят за мен по този начин. Съпругът ти ме „окачестви“ със същите думи.

— Прав е бил!

— Е, ти грешиш за него. Хилъри твърди, че е била изнасилена. Дарън не би направил подобно нещо.

— Всеки мъж би извършил изнасилване, ако го предизвикат, точно както би извършил и убийство!

— Хилъри не го е предизвикала. Пък и защо да го прави?

— Кой може да знае какво си е мислила? Тя иска да контролира всичко и всекиго. Сигурно си е въобразила, че може да постави Дарън под контрол чрез секса.

— Определено накара Ник да полудее по нея, докато бяха сгодени.

— Вики, помисли разумно. Между мъжа ти и Хилъри никога нищо не се е случвало.

— Ти пък откъде знаеш?

— Щях да го усетя, ако е станало. Бива ме в тези неща. Дарън малко се бои от нея и сигурно има причини. Хилъри е умна и той го знае. Дори до известна степен я уважава заради способностите й. Готов е да й се довери, защото тя е в състояние да му даде това, което той иска, а и все пак е част от семействата. Но интересът му към нея стига дотук. Повярвай ми.

— Ти не беше тук преди три години. Не знаеш какво ставаше. Дарън и аз имахме проблеми. Бяхме на косъм от развода. Предполагам, че за него е било естествено да се насочи към Хилъри.

— Ако оттогава насам постоянно си мислиш, че е било така, можеш да си отдъхнеш. Това не се е случило. Повтарям, че ако е имало нещо между тях двамата, щях да знам. Щеше да си проличи, когато са заедно. Хилъри мрази мъжа, от когото е забременяла, който и да е той. Никога не би могла да се държи с него така непринудено, както с Дарън. Не мога да проумея защо си си втълпила, че детето е било от съпруга ти.

Виктория скръсти ръце.

— Никога не съм била напълно сигурна. Но често си задавах този въпрос. Бащата на Дарън беше… е, сигурна съм, че си чула за това…

— Мъж, който постоянно е задирял жените? Да, това отдавна ми е известно.

— Нощем често лежах будна и се питах дали е наследствено — усмихна се горчиво Виктория. — Но все пак, успях да прогоня цялата тази история от съзнанието си. Преди година обаче на сцената се появи Криси и веднага разрови всичко. Тръбеше наляво и надясно: „Какъвто бащата, такъв и синът“.

— И успя да събуди старите ти съмнения?

— Да — отвърна Виктория с каменно лице. — Така стана.

— Бърк трябва да е бил истинско копеле.

— Моля те, никога не говори така пред Елинор.

— Вече е твърде късно. Вчера й го казах.

Устните на Виктория потрепериха.

— Значи затова беше толкова разстроена. Било е жестоко от твоя страна, Фила!

— Знам. Съжалявам. Опитах се да защитя Криси, както обикновено.

— Каква каша!

— Да — съгласи се Фила, — така е. Смятам да се махам оттук веднага след приключването на събранието през август. За разлика от Криси и противно на общото мнение, не мисля, че е голямо постижение да си Кесълтън или Лайтфут. Не възнамерявам дълго да се мотая наоколо.

Виктория я изгледа изпитателно.

— Какво ще стане на акционерното събрание?

— Ще подкрепя Ник за това, което е намислил, каквото и да е то. После ще върна акциите на Дарън.

— Но тогава ще бъде много късно. Нуждаем се, Хилъри да бъде преизбрана за генерален изпълнителен директор на това събрание.

— Съжалявам, но на Ник вярвам повече, отколкото на Хилъри. И като говорим за доверието…

— Какво за него?

— Може би трябва да кажеш на мъжа си, че му вярваш.

— И защо да си хабя думите, когато той не ми вярва?

Очите на Фила се разшириха.

— Смята, че се държиш като ревнива глупачка?

Виктория махна с досада.

— Не. Мисли, че преди три години съм приела пари от Бърк, за да спра процедурите по развода.

— Това така ли беше?

— Не. Останах, защото исках да спася брака ни. Обичам го.

— Ама че ситуацийка, а? Взаимно се подозирате в извършването на нещо непростимо и никой не може да докаже пред другия, че е невинен. Интересен проблем.

— Който не може да бъде разрешен, така ли смяташ?

— Не съм казвала това.

— Какво ще направиш, Фила Фокс? Ще размахаш вълшебна пръчица и ще оправиш всичко?

— Не, двамата с Дарън трябва да го направите. Следващия път, когато обсъждате темата, добре прецени източниците си на информация. Можеш също така да се замислиш над факта, че въпреки подозренията, никой от вас не е направил фаталната крачка към разбиването на брака. Макар че и двамата сте горди хора. Сигурно са останали малко любов и вяра, на които да се опрете във вашите отношения.

— Дарън смята, че съм останала при него, защото искам да съм съпруга на политик. Той пък живее с мен, защото иска сина си.

— Възможно е.

— Това е истината, дявол да те вземе!

— Само ако искаш да бъде.

Петнадесета глава

— Не! — заяви Фила. — Категорично не! Няма да се оставя да ме замъкнеш на организирането на този спомагателен фонд в Сиатъл.

Ник търпеливо продължи да я убеждава:

— Няма да е чак толкова лошо. Може дори да се позабавляваш.

— Не!

— Трябва да отида и държа да дойдеш с мен. Не искам да бъда сам.

— Няма да си сам. Приятелите и роднините ти ще са с теб. Всички искат Дарън да влезе с лъвски скок в политиката.

— С изключение на теб.

— Не ме интересува как се справя Дарън с кариерата си. Впрочем, желая му късмет, дори и ако е имал нещастието да стане републиканец. Но повярвай ми, той определено не се нуждае от мен там, а майка му и без друго би се държала така, сякаш ме няма. Присъствието ми вероятно само би понижило класата на цялото събитие.

— Фанатичка!

— Сигурно е така.

Фила отключи вратата на вилата. Бе имала тежък ден — първо разговор с Хилъри, а след това и с Вики.

— Фила, защо правиш такъв голям въпрос от това? Да не би да се страхуваш от срещата си с толкова хора?

— Няма никакъв смисъл да идвам.

Тя свали жакета си и го закачи в килера.

— Не съм член на тези семейства.

Ник се намръщи и седна на канапето да събуе обувките си.

— Ти си акционер в компанията.

— Не задълго. Не и след събранието през август.

Той се излегна назад, като я наблюдаваше с мрачен поглед.

— А, ако те помоля да дойдеш само заради мен?

— Защо те е грижа дали ще съм там или не?

— Искам да си там.

— Няма да стане!

— Ти би трябвало да показваш, че ме подкрепяш, забрави ли? Това е нашето споразумение. Обединени сили и всичко подобно.

— Пътуването до Сиатъл изобщо няма да повлияе на нашите така наречени „обединени сили“. Не искам да отивам там и край!

Ник вдигна ръце с примирение.

— Окей. Щом си толкова категорична…

— Толкова съм!

— Е, както кажеш.

— Ама че си отстъпчив. Впрочем, как мина голфът с Рийд сутринта?

— Хвали се наляво и надясно, че ме е победил.

— Остави ли му се?

— По дяволите, не. Винаги е бил добър играч, а и откакто е напуснал ръководния си пост в компанията е натрупал още по-голям опит. Спечели честно и почтено. Струваше ми десет долара и една бира.

— Говори ли с него?

— Да, говорих. Малко е трудно да преминеш през осемнадесетте дупки на игрището, без да размениш някоя дума с партньора си.

— Нямах предвид това и ти го знаеш.

Ник се усмихна кисело.

— Знам какво имаше предвид. Нека да кажем, че просто засегнах леко темата за бебето и го оставих да поразсъждава.

— О! — разочаровано възкликна Фила.

— Не е лесно да се говори на тази тема, Фила.

— Да, представям си. И въпреки всичко, ако съм права, вие двамата полека-лека ще започнете да осъзнавате, че сте сторили някои големи грешки в преценката си за ситуацията.

— А ако не си, повдигането на въпроса ще доведе само до още повече неприятности и неприязън, а точно сега нямам нужда от това. В момента имам по-големи проблеми.

— Спасяването на „Кесълтън и Лайтфут“?

Той я изгледа със странен поглед.

— Това е един от тях. Днес поех голям риск с татко. Разказах му всичко, което съм открил за плановете на Хилъри да продаде част от фирмата.

— Разказал си му? — изненада се Фила. — Това наистина е рисковано. Защо го направи?

— Заради теб.

Фила нетърпеливо се размърда на стола си.

— Е? Как реагира баща ти?

— Каза, че ще го обмисли.

— Това ли е всичко? Ще го обмисли, а?

— Да.

— Ами, ако говори с Хилъри?

— Тя ще отрече всичко, а аз няма да мога да докажа абсолютно нищо. Но той не спомена, че ще говори с нея. Само каза, че ще обмислел това, което съм му съобщил.

— В твоя полза е фактът, че по принцип той не говори много с Хилъри. Изглежда те живеят в тази голяма къща като някакви непознати.

— Да. И на мен така ми се струва.

— Значи ти пое риска да разкажеш всичко на Рийд. Интересно.

— Радвам се, че приемаш всичко по този начин, защото ти беше тази, която толкова време ми натякваше, че трябвало да поговоря открито с баща си.

— Никога не съм ти натяквала.

— Зависи от гледната точка… Готова ли си да ме метнеш в леглото?

— Честно казано, Ник, понякога мислиш само за това…

— Знам. Отвратително е, нали? Но всъщност — добави Ник със светнали очи, — ти не ме обичаш само заради мислите ми, а?

Дъхът й секна и Фила се намръщи, за да не издаде чувствата си.

— Не бъди толкова груб…

— Обичаш да го правиш. Ти си земна жена и имаш своите нужди.

На Фила й се искаше той да престане да използва думата „обичаш“. Напоследък не й беше до такива шеги. Това я изнервяше.

Тя се изправи.

— Уморена съм. Не знам за теб, но аз имах много тежък ден.

Ник с плавно движение също стана от канапето, като се усмихваше подкупващо.

— И аз съм доста изтощен. Нямам търпение да си легна.

— Ти си в ужасно добро настроение за човек, който днес може би е допуснал фатална тактическа грешка.

— Само заради теб.

— Сигурно.

Влизайки в спалнята, Ник я хвана и я притегли към себе си.

— Целуни ме, скъпа — промърмори. — Страшно съм възбуден, а само ти знаеш как да потушиш пожара в мен…

Фила се притисна към него и обви врата му с ръце.

— Невъзможен си.

— Не, само съм възбуден.

Той я целуна по шията.

— Ще се любиш ли с мен до полуда?

— Не каза ли, че си изтощен?

Ник бавно се отдръпна от нея, седна на леглото и тежко се отпусна назад върху възглавниците, широко разтворил обятия.

— Изтощен съм, но си знам задълженията. Целият съм твой.

— Стига си се правил на благороден рицар. Просто си се наточил…

— И това също.

Фила се опита да се овладее, но както обикновено, не можа да му устои. Започна да се съблича, усещайки как жадните му очи поглъщат всяко нейно движение. Погледът му беше повече от достатъчен, за да я изпълни с изгаряща възбуда.

— Скъпа, страшно си секси, знаеш ли? — прохриптя Ник дрезгаво, когато и последните й дрехи се свлякоха на пода.

Тя се отпусна върху него, издавайки лек стон на страстен копнеж и наслада.

Ник беше готов и я очакваше. В очите му проблясваха искрици смях.

По-късно през нощта, когато Фила вече започваше да изпада в приятна сънливост, отпуснала глава върху рамото му и преметнала крак през мускулестото му бедро, той лекичко се размърда.

— Кажи ми — поде, обхождайки с пръст едното й зърно, — каква е истинската причина, поради която не искаш да дойдеш на предизборното мероприятие на Дарън?

— Ще ми се смееш.

— Няма.

— Обещаваш ли?

— Заклевам се, че дори няма да се усмихвам.

Фила си пое дълбоко въздух.

— Нямам какво да облека…

Ник избухна в гръмогласен смях и тя възмутено го сръга в ребрата.

— Млъквай! Говоря ти сериозно.

— Знам. Точно затова ми е адски смешно. Филаделфия Фокс — представител на крайно лявата кауза — счита, че е под достойнството й да отиде на политически прием, където евентуално може да срещне няколко души, финансиращи дясно ориентирани формации, защото си няма прилична рокля. Не мога да повярвам! Мислех, че би искала да отидеш там дори и по джинси, само и само да се изкажеш.

— Няма да се изказвам. Прекалено обикновена съм. Не бих се унижила дотам, че да се появя неглиже на официална проява и толкова!

— Напълно те разбирам — погали я по косата Ник. — Ще заминем за Сиатъл няколко дена по-рано и ще ти намерим рокля.

— Ник, не мога да си позволя такава рокля. В случай, че ти е изхвръкнало от ума, напомням ти — в момента нямам работа!

— Но пък случайно притежаваш акции на „Кесълтън и Лайтфут“. Ще ти дам пари назаем.

— Върви по дяволите с твоя заем!

— Охо, моята малка госпожичка е горда. Добре, тогава аз ще ти купя роклята, какво ще кажеш?

— Категорично не!

— Дължа ти го, Фила — внезапно стана сериозен Ник. — Ще купя роклята.

Фила го изгледа, чудейки се как да тълкува думите му. Последното нещо, което искаше в момента, беше да го кара да се чувства задължен към нея.

— Остави тази рокля — отвърна тихо. — Не желая да говорим повече за това.

— Понякога можеш да бъдеш страшно упорита и твърдоглава малка женичка.

Ръката на Ник се плъзна надолу към нежната извивка на корема й и пръстите му се промъкнаха между бедрата й.

— Имаш късмет, че съм толкова търпелив и пълен с разбиране — не особено скромно оповести той.

— Не съм и предполагал, че вземаш така присърце законовата база за осигуряване издръжката на децата — каза Дарън, когато излезе от банята.

— Никога не си ме питал.

Виктория прелисти списанието си и втренчи отнесено поглед в една реклама за фина кристална скулптура.

Дарън приседна в края на леглото. По голия му гръб се отрази светлината на лампата.

— Ако някога обедините силите си, с Фила бихте станали хубава двойка — подметна той развеселен. — Бихте накарали Рийд, Ник, майка ми и мен да се чудим къде да се скрием.

— Фила не е от семействата, така че, когато въпросът с акциите се разреши, няма намерение да виси повече тук.

— Не съм сигурен. Не мога да си представя, че Ник ще я разкара толкова скоро, дори и след като вземе акциите.

— Но тя може да го разкара.

Виктория бавно затвори списанието.

— Дарън, Фила ми каза, че няма да направи нищо, което да застраши наследството на Джордан. Обеща, че ще ти върне акциите веднага след събранието през август, но дотогава трябвало да подкрепя Ник.

— Така ли? Значи той е намислил нещо, за което му трябва малко помощ.

— Знаеш какви са плановете му. Не ги изрича на глас, но е очевидно, че иска да отнеме на Хилъри контрола върху компанията.

— И защо чак сега? Защо е чакал три години, за да се завърне така бурно?

— Може би, когато Елинор му се е обадила заради Фила, просто е видял в това своя шанс и го е сграбчил.

— Или може би Ник знае нещо, което ние не знаем.

— Че какво толкова може да знае? Той беше вън от нещата за цели три години.

Дарън поклати глава.

— Не съм много сигурен.

— Както и да е. Ние нямаме друг избор и ще трябва да подкрепим Хилъри заради твоята кариера.

Той я погледна я очите.

— Кажи ми, Вики, защо я мразиш толкова много?

Виктория се изчерви. Някак интуитивно бе предусещала докъде би могъл да доведе този разговор.

— Нямаме почти нищо общо… — смотолеви тя.

— Глупости! Имате страшно много общи неща. Еднакъв произход, еднакви училища, омъжили сте се в еднакви семейства.

— Поне не съм се омъжила за теб заради парите ти.

— Да, вярно е. Защо се омъжи за мен, Вики?

— Сам знаеш отговора.

— Кажи ми пак. Мина доста време.

Виктория премигна, за да спре сълзите си.

— Омъжих се за теб, защото те обичах…

Гласът й прозвуча толкова глухо, че тя едва разбра собствените си думи.

— И какво промени отношението ти?

— Нищо не се е променило! Все още те обичам, дявол да го вземе! Нямаше да остана при теб след онова, което се случи преди три години, ако не ми беше по-скъп от собствената ми гордост. Толкова ли си глупав, че не можеш да го разбереш?

Виктория избухна в ридания, без повече да я е грижа дали се унижава или не. Имаше чувството, че откакто бе говорила с Фила, сякаш бе била в тенджера под налягане.

Дарън я изгледа с абсолютно объркано изражение.

— След онова, което се случи преди три години? Имаш предвид, след като татко ти предложи пари, за да останеш с мен?

— О, я стига!

Виктория изтри сълзите си с бързо, гневно движение.

— Знаех си, че няма смисъл да те питам. Знаех си, че всичко ще свърши точно така. Иска ми се да бях проявила малко разум и да си бях държала устата затворена. По дяволите тази Фила!

— Фила? Какво общо има Фила с това? Какво искаше да ме попиташ? Не си спомням да си задавала някакъв въпрос.

— Защото преди три години се изплаших да ти го задам! — избухна тя. — Не знаех дали мога да ти вярвам, че ще ми кажеш истината, а трябваше да си тръгна, ако отговорът беше „да“! Не разбираш ли? Нямаше да имам избор! Затова не те попитах и така през повечето време можех да се преструвам, че всичко е наред, че отговорът е „не“.

— По дяволите, Вики! Какво искаше да ме попиташ?

— От теб ли беше детето?!

— Детето ли? Кое дете?

Изведнъж Дарън схвана мисълта й и очите му се разшириха от изненада.

— О, за Бога! Не говориш за детето на Хилъри, нали? Не можеш да си мислиш, че е било от мен!

— Защо не?! — тросна се Виктория. — Цели три години ти вярваше, че единствената причина да остана при теб, е че баща ти ми е предложил пари като компенсация.

— Той ми каза за проклетите пари! — рече Дарън с изопнато от гняв лице. — Знам, че е предложил да ти плати!

— Но аз не приех! — изкрещя тя. — Само че не можах да те убедя в това. Ти реши да му повярваш. Сега той е мъртъв и аз вече нямам никакъв шанс да ти докажа, че съм невинна!

— Ами аз? Аз как да ти докажа, че съм невинен?

— А така ли е? — затаи дъх Виктория.

— Мътните да го вземат, да! Не бих се доближил до леглото на Хилъри Лайтфут дори и в пълно бойно снаряжение. Не съм сляп. Видях как тя се държеше с Ник през първата година от брака им. Нещо повече, Хилъри абсолютно не се интересува от мен или от който и да било друг мъж, доколкото мога да преценя. Затворила се е в себе си и напълно се е отдала на компанията. Какво, за Бога, те накара да мислиш, че детето е било от мен?

— Не бях сигурна… Не исках да го повярвам. Цели три години се опитвах да не повярвам. Но знаеш как беше тогава, Дарън. Имахме толкова много проблеми. И когато Ник и Хилъри се разделиха, така се страхувах, че тя може да потърси в теб… утеха.

— Утеха!

— Знам, че мисълта да не е омъжена повече за Лайтфут я ужасяваше, и се боях, че ще реши вместо това да се омъжи за Кесълтън. Дарън, и двамата много добре знаем, че тогава прекарвахте доста време заедно.

Лицето на Дарън потъмня.

— Да, Хилъри беше разстроена — съгласи се той. — Няколко пъти говори с мен.

— Тя е много красива.

— Така е — тежко въздъхна Дарън. — Беше изплашена. За известно време изпитвах съжаление към нея.

— Точно от това се страхувах.

— Двамата с теб често се карахме. Понякога ми писваше и се чувствах дяволски изморен от това. Татко постоянно ми повтаряше, че ти вероятно се каниш да си заминеш и да отведеш внука му със себе си, че мислиш, че си се омъжила за човек с по-ниско обществено положение от твоето. Твърдеше, че виждал признаците. Майка ми се била държала по същия начин, когато се оженили. Веднъж ми заяви, че било добре да се науча как да те държа изкъсо. А после добави, че сигурно не съм достатъчно мъж, за да го направя.

— О, Дарън!

— Така че — да, предполагам, че имаше моменти, когато ми беше приятно да говоря с Хилъри за нейните проблеми. В края на краищата, поне знаех, че не съм сам. Но никога не съм спал с нея, Вики. Исусе! Дори и да бях я пожелал, никога не бих го направил. Дявол го взел, та разводът им дори не беше обявен, не помниш ли? Тя все още беше омъжена за Ник, а за мен това беше достатъчно.

— За да не отидеш в леглото с жената на Ник, както и той не би отишъл в леглото на твоята? — обобщи Виктория бавно, усещайки с облекчение как огромният товар пада от раменете й.

Дарън кимна.

— Горе-долу това е положението. Ник и аз израснахме заедно. Почти сме като братя. Никога единият не би пожелал жената на другия, също както татко и Рийд не биха разменили мама и Нора. Само че по никакъв начин не бих могъл да те убедя в това.

— А аз никога не бих могла да ти докажа, че останах при теб не заради обещанието на баща ти да ми отдели допълнителни средства в завещанието си… Какво направихме, Дарън?

За известно време той остана безмълвен. После докосна леко ръката й.

— Ние все още сме заедно, нали? Успяхме да опазим брака си през тези три години и не се разделихме, въпреки че и двамата имахме своите съмнения.

Виктория плахо се усмихна.

— Да, така е… Фила смята, че сигурно има нещо здраво между нас, което да ни крепи, иначе не бихме издържали заедно досега.

Дарън се мушна до нея в леглото.

— Кажи ми пак. Защо се омъжи за мен?

— Ако повдигнеш въпроса за роклята още веднъж, ще те удуша — обяви на сутринта Фила, подтичвайки край разпенените вълни на прибоя.

Беше боса, а крачолите на джинсите й бяха навити до средата на прасците й.

— Не мога да повярвам, че си толкова упорита.

Ник също шляпаше бос след нея.

— Мога да упорствам, за каквото си искам…

Фила се канеше да продължи тази тема, но по плажа се разнесоха пронизителните крясъци на Джордан:

— Здрасти, Фила! Здрасти, Ник! Здрасти, Фила! Здрасти, Ник!

— Хлапето май не си знае децибелите — отбеляза Ник, като помаха на Дарън, Виктория и сина им, които приближаваха към тях.

— За Бога! Довели са и кучетата!

Фила се приготви да посрещне Капкейк и Фифи, които се носеха към нея с увиснали езици. Очевидно, те вече бяха си поиграли в прибоя, защото козината им беше подгизнала.

— Не! Чакайте, зверове такива! Само да посмеете да се изтръскате! Престанете!

Но беше твърде късно.

Когато от ротвайлерите захвърчаха пръски вода, Ник благоразумно се оттегли встрани.

— Здрасти, Джордан — каза той, вдигайки момченцето във въздуха. — Какво си намислил за днес?

— Ще си потърся някои хубави водорасли.

— Страхотен план!

Ник пусна Джордан на пясъка и той веднага изтича към Фила, която все още се опитваше да се отърве от Капкейк и Фифи.

Дарън се усмихна.

— Има проблем с колекцията си от водорасли. Като престоят известно време в стаята му, започват да се развалят и госпожа Аткинс ги изхвърля.

— Тогава по-добре да събира черупки от миди — предложи Ник.

— Те не са достатъчно хлъзгави — обади се Фила. — Джордан е познавач, нали, Джордан? Той иска хубави, хлъзгави водорасли.

— Да — кимна Джордан делово и тръгна да изследва брега за някакви попълнения на колекцията си.

Ник се обърна към Виктория.

— Нужна ми е помощта ти, Вики. Опитвам се да убедя Фила да дойде на организирането на спомагателния фонд за Дарън. Тя обаче казва, че нямала какво да облече. Може би ще успееш да я склониш.

Виктория го изгледа със смътно безпокойство.

— Значи ще присъстваш, а, Ник? Не бях сигурна…

Той сви рамене.

— Това е семейна проява, нали? Останах с впечатлението, че Елинор държи да се покажем единни. Да, ще бъда там.

— Благодаря. Оценявам жеста ти — обади се Дарън. — С колкото повече хора се ръкувам, толкова по-добре. Ние с Вики все още сме новаци в тези работи, но сътрудниците ми казват, че е добре да свикваме.

Виктория проследи с поглед сина си, който си играеше близо до водата.

— За да участваш в избори, се искат много пари. Всеки го знае. Пари и време. Кампанията отнема цялото ни време.

— Така е — кимна Ник.

Явно взела някакво решение, тя се обърна към Фила.

— Не се тревожи, че нямаш скъпи рокли. Нещо семпло в черно ще свърши добра работа. Черното върви навсякъде.

Фила се изкашля притеснено.

— Нямам нищо черно в целия си гардероб.

Виктория огледа кораловочервеното й бюстие и зелените джинси и по устните й плъзна лека усмивка.

— Никак не се учудвам.

— Ще намерим какво да облече — каза Ник и хвана Фила за ръката. — Хайде, да си довършим разходката, за която толкова настояваше. Искам да се отбием и на стрелбището за още една серия преди обяд.

— Изморявам се с този револвер, Ник. Не мисля, че приличам на Ани Оукли.

— Няма страшно, аз ще бъда Мат Дилън. Да тръгваме.

Ник кимна на Дарън и Виктория.

— Чао, ще се видим по-късно.

— Чао — отвърнаха те и тръгнаха след сина си.

Когато момчето извика възхитено и хукна към едно дълго водорасло, Фила констатира:

— Следобед госпожа Аткинс май ще трябва да се занимава с поредния едър екземпляр.

— Няма да се разсърди — отговори Ник. — Тя обожава Джордан.

— Както и всички останали. Той е едно ужасно щастливо хлапе. Много деца по света нямат неговия късмет.

Ник стисна ръката й.

— Като стана дума за деца, как е при теб положението?

— За какво говориш?

— Просто се чудех дали вече не си готова да ме подгониш с пищова.

Гърлото й се стегна и стомахът й се преобърна.

— Все още не мога да разбера. Трябват ми още няколко дни…

— Нали ще ми кажеш, когато разбереш?

— Притесняваш ли се?

— Не чак толкова. А ти?

Фила стисна зъби и си премълча.

— Хей, попитах ти дали се притесняваш!

— Разбира се, че се притеснявам! Всяка жена в моето положение би била притеснена. Макар че има голям шанс да не съм бременна.

— Колко му е да се случи.

— Благодаря ти за успокоението. Нямаше нужда да ми го напомняш — сопна се тя. — Често съм се сблъсквала с това в моята работа… в бившата ми работа.

— Мислила ли си някога да си създадеш семейство?

— На няколко пъти ми е минавало през ума. Но е трудно да мислиш за това, когато се притесняваш, че може да си бременна.

— Имах предвид, дали си мислила по-задълбочено по въпроса?

— Не…

— Защо?

Фила въздъхна дълбоко.

— Предполагам, че просто се страхувам. Семейството е толкова крехко нещо. Всичко може да тръгне наопаки, дори и когато намеренията ти са добри. Напоследък хората много лесно се развеждат. Те поставят себе си и своята безценна свобода над децата си и после се самозалъгват, като разправят наляво и надясно, че така е по-добре за малките, защото нямало всяка вечер да слушат караниците им.

— Делово погледнато, май имаш основания да мислиш така. Таксата за развод е висока до небето. А и работата, с която си се занимавала, както и лично твоята съдба, вероятно не са допринесли много за укрепването на вярата ти в стабилността на американското семейство.

— Така е.

— Ти си попаднала във възможно най-лошата ситуация. Първо си живяла в такава среда, а после и си работила с деца, чиито семейства имат тежки проблеми. Близо до ума е, че подобна тема те плаши.

— Такава съм си. Темата ме плаши.

— Има някаква ирония в това, нали? Работата ти е била да се опитваш да спасяваш семейства и деца, а все още се страхуваш ти самата да си създадеш семейство.

— Всеки си има някакви задръжки.

— Вярно.

Ник замълча, явно залутан в собствените си мисли.

— Вики и Дарън не изглеждаха ли малко по-различни тази сутрин? — обади се след време.

— Може би най-накрая са се решили да си поговорят сериозно.

— За какво?

— Ами, за това-онова…

Хилъри изстина, когато влезе в кабинета и видя Рийд зад бюрото. Не бе сядал на този стол повече от две години. Стомахът й се присви от смътното усещане, че всичко се разпада.

— Здравей, Рийд. Има ли нещо?

Той вдигна поглед от дебелите папки с документи, които разглеждаше, и се усмихна бледо. После свали очилата си с рогови рамки и ги остави върху купчината листи.

— Просто влязох тук и видях, че документацията за Хюит е на бюрото. Спомних си, че миналия месец спомена нещо за това. Как върви сделката? Успя ли да накараш стария Хюит да престане да мрънка за датите на доставките?

— Мисля, че най-после постигнахме компромис. Говорих с Лейтън от отдел „Покупки и договори“ и той каза, че Хюит се бил успокоил.

Хилъри се приближи, хвърли поглед върху документите под очилата на Рийд и с облекчение установи, че се отнасяха само до Хюит.

Рийд кимна.

— Старият Хенри Хюит е с нас от самото начало. Той ни даде шанс да пробием, когато „Кесълтън и Лайтфут“ не можеше да гарантира, че ще плати дори сметките си за електричеството. Неприятно ми е да разбера, че повече няма да правим бизнес с него.

— Не е така — успокоително му се усмихна тя. — Просто не знаех, че се интересуваш от хода на преговорите за договора. Последния път, когато отворих дума за това, ти каза, че не искаш да те занимавам с такива подробности.

— Вярно.

Рий стана и пъхна ръце в джобовете си. После отиде до прозореца и се загледа към зелената морава.

— Но понякога нещата се променят. Доста дълго оставях върху теб да се струпва по-голямата част от работата тук. Съжалявам, Хилъри. Не трябваше да те карам да правиш всичко сама. Мислех, че Бърк ще наглежда нещата.

— Наглеждаше ги.

— Но след смъртта му трябваше да се върна и да поема отговорността.

Хилъри отпусна едното си бедро в крайчеца на бюрото и леко залюля крак, взирайки се в обувките си от крокодилска кожа.

— Аз исках тази отговорност. Нуждаех се от нея. И двамата знаем, че благодарение на нея не се побърках. Ако преди три години не бях започнала да управлявам половината на Лайтфут, сега щях да съм един жив труп. „Кесълтън и Лайтфут“ е всичко за мен, Рийд.

Той отново кимна, без да се обръща.

— Ти работеше дяволски много.

— Влагах в това цялото си същество.

Гласът й беше стегнат от вълнение и Хилъри се опита да се успокои.

Рийд бавно се извърна към нея.

— Ти си забележителна жена, Хилъри. Не мога да не те уважавам.

— Благодаря ти.

— Няма защо — рече той и излезе от кабинета.

Хилъри затвори очи и на няколко пъти дълбоко си пое въздух. После заобиколи бюрото и седна на стола си. Когато посегна към телефона, пръстите й трепереха. Внимателно набра познатия номер. Трябваше да вземе мерки. И то веднага.

— Здравейте, госпожо Гилфорд. Моля ви, свържете ме с господин Велакот.

— Съжалявам, госпожо Лайтфут. Господин Велакот не е в офиса.

„Глупакът вероятно играе тенис“ — помисли си Хилъри. Той винаги се измъкваше да играе тенис през следобедите, когато си мислеше, че тя няма да забележи. Трябваше да го замени още преди една година. Само че той й вършеше работа, именно защото не обръщаше никакво внимание на подробностите.

Насили се да потисне раздразнението си.

— Ще му предадете ли да ми се обади веднага, когато се появи там?

— Разбира се, госпожо Лайтфут. Как върви почивката ви?

— Благодаря, добре.

— Всички ние много се зарадвахме да видим господин Лайтфут в офиса онзи ден. Дълго време го нямаше при нас.

Неприятното усещане в стомаха й се засили.

— Да, така е. Той колко време стоя там, госпожо Гилфорд?

— Не много. Половин час или може би дори по-малко.

— Благодаря ви, госпожо Гилфорд. Не забравяйте, че искам да говоря с господин Велакот, веднага щом се завърне в офиса.

— Разбира се.

Хилъри остави слушалката и се опита да обмисли трезво нещата. Половин час не беше достатъчен за Ник да извика ключар, който да отвори сейфа. А дори и да бе го направил, не би знаел какво да търси вътре. Ако бе успял да отвори сейфа и бе намерил папката за Трейнър, в нея не би открил нищо подозрително. Просто още едно досие за потенциален доставчик. Не беше толкова глупава, че да остави след себе си нещо, което можеше да я изобличи.

Започна да барабани с дългите, лакирани в бежово нокти на пръстите си по полираното бюро. После рязко спря.

„Не може всичко да се разпадне точно сега, когато съм толкова близо! — ядосано си помисли. — На всяка цена трябва да издържа до събранието през август!“

Но тя усещаше, че губи контрол върху положението. Вероятно не трябваше да се тревожи чак толкова за Дарън и Вики. Елинор нямаше да ги остави да се разколебаят. Но Рийд беше нещо друго. Бе била сигурна, че той няма да представлява проблем, но сега вече не можеше да бъде чак толкова уверена.

Рийд от дълго време не бе проявявал интерес към работите на компанията и тя си бе внушила, че никога няма да й се меси. За Ник също бе била сигурна, че никога повече няма да се върне. И в двата случая бе сгрешила.

Не беше честно. Тя искаше справедливост. Искаше отмъщение. Не можеше да си позволи провал и в това.

— Криси — тихо прошепна, — само да беше още тук! Нуждая се от теб. Нуждая се да поговоря с някого. Защо и Фила не е като теб?!

Хилъри усещаше, че става нещо с целия й план. Инстинктът й подсказваше, че трябва да овладее Рийд. В момента той беше най-големият риск.

Реши, че най-добре е да поговори с Елинор.

Шестнадесета глава

— Винаги съм мислила, че тази стая е най-хубавата във вилата.

Елинор обходи с поглед лавиците с книги, припомняйки си часовете, които бе прекарала в проектиране и обзавеждане. За нея бе било много важно, библиотеката на Рийд да стане както трябва.

— Ти свърши дяволски добра… искам да кажа, ти чудесно поработи тук, Елинор. Нора все повтаряше, че имаш страхотен вкус.

Рийд отиде до подноса с напитките.

— Ще пиеш ли нещо?

Елинор погледна часовника.

— Защо не? Вече минава пет, нали?

— Наистина минава пет. Всъщност, мисля, че започва да става малко късно… за всичко.

Рийд наля бренди в две чаши.

— Какво те кара да говориш така?

— Нищо. Просто си приказвам.

Елинор пое чашата от ръката му и се загледа как той сяда на стола с висока облегалка. Много внимателно бе подбрала този стол, защото бе искала той да се чувства удобно в него. Рийд беше едър мъж и имаше нужда от здрав, солиден стол.

— Защо искаше да поговорим днес, Елинор? — попита той след кратко мълчание.

— Мисля, че знаеш защо.

— Не, не знам. Но съм любопитен да разбера.

Елинор стисна чашата си. Рийд беше прословут с това, че обичаше да се говори направо, без заобикалки.

— Събранието през август.

— А!

Тя го погледна в очите.

— Кажи ми истината, Рийд. На събранието Ник ще се опита ли да си върне контрола върху „Кесълтън и Лайтфут“?

— Мисля, че спокойно можем да приемем, че ще се опита.

— Единственият начин, по който може да го направи, е с твоята помощ. Ще му помогнеш ли?

— Какво те кара да си мислиш, че аз съм единствената му надежда? Дарън също би могъл да го подкрепи, а и ти би могла. С някой от вас двамата на негова страна, плюс собствените му акции и тези на Фила, Ник би могъл да направи, каквото си поиска, по дяволите.

— Всички от семейство Кесълтън ще застанем зад Хилъри.

Рийд кимна.

— Ще гласувате така, както ви е изгодно.

Елинор се наклони към него.

— Ние имаме нужда тя да ръководи нещата, Рийд. А единственият друг човек, на когото изобщо бихме се доверили, си ти.

Той поклати глава.

— Не. Няма да се върна пак на тази работа. За нищо на света. Добре се чувствах там, но вече е време да оставя всичко в ръцете на някой по-млад. Животът е адски къс, Елинор. Не искам да прекарам остатъка от моя зад някое бюро.

— И вместо това искаш да го прекараш в игра на голф. Само за голфа ли можеш да мислиш вече?

— Не. Понякога си мисля за внуци.

Рийд отпи от брендито си.

— Завиждам ти, Елинор. Имаш си син, имаш си и малкия Джордан. Аз не мога да се похваля с такова нещо.

— Все пак, за добро или лошо, синът ти се завърна. Въпросът е защо и за колко дълго?

— Да… Интересен въпрос. И аз всеки ден се питам същото.

— Рийд, ако той си възвърне контрола върху компанията, знаеш какво ще предприеме. Няма да поднови договорите с правителството. Ще започне да се стреми отново към широкия потребителски пазар. Този път не може да се каже колко далече ще стигне в своите промени. Ти и Бърк няма да сте там, за да го спрете. Ще накара „Кесълтън и Лайтфут“ да произвежда битова електроника, за Бога! Компанията не е създадена за такъв бизнес. Преди десет години ти и Бърк дори не бихте си и помислили да се насочите в такава област.

— Да, но преди десет години. Бърк вече е мъртъв, а и аз скоро мога да умра — усмихна се Рийд.

— Не говори така.

Чашата с бренди потрепери в ръката й.

Той я погледна видимо разтревожен и смръщи вежди.

— Хей, само се помайтапих. Просто се опитвам да кажа, че това, което аз и Бърк сме искали да бъде компанията преди десет, двадесет или тридесет години, може да не съвпада с желанията на децата ни. А това е тяхната компания, Елинор. Важното е, че „Кесълтън и Лайтфут“ оцеля и остана в ръцете на семействата. Що се отнася до мен, мисля, че Ник и Дарън могат, дявол го взел, да правят с нея, каквото решат.

— Ами Хилъри? — уплашено попита Елинор. — Какво ще прави при това положение? Все пак и тя има някакви права.

Рий отпи още веднъж от чашата си.

— Да, има някакви права, не отричам.

— През последните три години тя отдаде всичките си сили на фирмата.

— Това ми е пределно ясно.

— Значи засега сериозно мислиш да подкрепиш Ник на събранието?

— Мисля за това, да. Това е всичко, което правя. Мисля.

Елинор с усилие запази спокойния си тон.

— Ще го направиш ли, Рийд? Ще подкрепиш Ник?… След като знаеш какво стори на всички ни преди три години?

— Напоследък започвам да се питам дали не сме преценили грешно какво именно стана тогава. Всъщност, смятам, че може би сме постъпили много глупаво преди три години.

— Само онази е виновна — прошепна Елинор. — От нея започна всичко.

— Криси Мастърс?

При споменаването на това име Елинор едва се овладя. Надяваше се, че няма да избухне пред Рийд. Би било ужасно конфузно.

— Е, сега Филаделфия Фокс се намеси в живота ни и се занимава с неща, които изобщо не я засягат.

— Мисля, че когато всичко приключи, ще съм й много задължен на тази Филаделфия Фокс — замислено произнесе Рийд.

Елинор го стрелна с очи.

— Защо казваш това?

— Както и да го погледнеш, тя ми помогна да си върна сина.

— Не се надявай чак толкова. Ник не се е върнал. Поне не съвсем. Също така не забравяй, че жена с нейния произход гледа само собствения си интерес. Какво друго може да се очаква от такава като нея!

— Нора казваше, че ти винаги имаш едно наум за произхода на хората — отбеляза той. — Знам, че твоят е абсолютно безупречен, но трябва да запомниш, че моят не е. Нито дори на сина ми, ако погледнеш обективно на нещата. Ние сме само едни обикновени хора, Елинор, макар че ти направи всичко възможно през годините. Обикновените хора не се обръщат често назад. Няма какво да търсят там. Хора като нас се стремят да гледат към бъдещето, а не към миналото.

Елинор усети, че не може да издържа повече. Тя остави чашата си на масичката и стана.

— Моля те, добре си помисли какво би причинил на всички нас, ако подкрепиш Ник!

— Дарън ще се справи отлично, дори ако Ник поеме ръководството на фирмата — внимателно каза Рийд. — Не се тревожи за сина си.

Тя бе тръгнала към вратата, но думите му я заковаха по средата на стаята.

— Как можеш да знаеш? — прошепна.

— Не забравяй, че го познавам така добре, както и собствения си син. Дарън е много по-упорит, отколкото Бърк си мислеше. Или може би Бърк е осъзнавал това и се е страхувал, че синът му би постигнал много повече от него. Не знам точно как е било, но съм сигурен, че ако Дарън наистина иска да стане губернатор, така или иначе, ще заеме поста. Има същата сила и размах като Бърк, но не и пороците на баща си, слава Богу. Прилича много и на теб по това, че се стреми да доведе всичко докрай, без значение на каква цена.

Елинор се напрегна.

— Бърк никога не е смятал, че Дарън ще успее в политиката и изобщо в каквото и да било — рече тя със съзнанието, че всъщност търси повече увереност.

— Знам, че за мъртвите се говори или добро, или нищо. Бог ми е свидетел, че Бърк беше най-добрият ми приятел и бизнес партньор цели четиридесет години, че и повече. Но, честно казано, Елинор, в някои отношения той беше голям задник.

Елинор трепна.

— Да, такъв беше. Благодаря ти, Рийд. Благодаря ти, че вярваш в сина ми.

— Елинор…

— Радвам се, че харесваш тази стая, Рийд — бързо каза тя, преди Рийд да продължи. — Доста поработих по нея заради теб.

— Знам. Винаги съм се чувствал удобно тук.

— Това е добре.

— Защо прекарваш толкова много време, в библиотеката ми, Елинор?

— Не ти ли е ясно? Аз проектирах обзавеждането на тези стаи… чакай да си спомня кога беше… Преди тридесет години…

— Преди тридесет години!

— Да… Е, няма значение… Още тогава знаех, че се омъжих за неподходящия човек. Знаех, че съм хваната в капан, и че никога няма да притежавам мъжа, когото обичах. Той вече беше много щастлив с друга. Но исках да направя нещо за него. Исках той да се чувства приятно и да знае, че това е благодарение на мен. Исках да се сеща за мен, дори само за секунда-две всеки път, когато сяда на този стол.

Елинор рязко натисна дръжката на бравата и излезе.

— Сигурен ли си, че изглеждам добре?

Фила стоеше пред покритата с огледала стена в спалнята на Ник и се оглеждаше за стотен път.

— Чувствам се странно в черно. Сякаш трябва да ходя на погребение или нещо подобно.

Роклята прилепваше плътно по тялото й, като подчертаваше тънката й талия. Беше много семпла и стилна.

Ник застана зад нея, пристягайки с привични движения папийонката си.

— Съгласен съм, че това не е най-подходящият цвят за теб.

— Аз изглеждам наистина ужасно! — изстена тя, защото най-лошите й страхове се бяха потвърдили. — Знаех си. Опитах се да го обясня на Вики, но тя настояваше да я купя.

Ник й се усмихна в огледалото.

— Исках само да те подразня. Изглеждаш страхотно. Вики беше права. Роклята е много изискана. Дяволски ще съм горд тази вечер да вляза в онази зала под ръка с теб.

— Какво искаш да кажеш с това? — подозрително попита Фила.

— Искам да кажа, че съм свикнал да те виждам в умопомрачаващо розово или наситено оранжево и черното изглежда някак си много „тихо“ върху теб, това е всичко.

— В смисъл, че не приличам на изискана дама?

— Тази вечер наистина държиш да създаваш проблеми, нали?

— Казах ти, че не искам да идвам с теб, облечена в това нещо.

Тя се извърна от огледалото, осъзнавайки, че вдига прекалено много шум около роклята. Трябваше да приеме неизбежното и да отиде на организирането на спомагателния фонд на Дарън, защото Ник бе поискал тя да бъде там.

Бе разбрала, че когато Никодимъс Лайтфут настояваше за нещо, натискът, който упражняваше, никак не беше малък.

Тя взе малката черна чантичка, украсена със сребро, която Виктория бе обявила за подходяща към роклята, и обу черните лачени обувки.

Тази вечер си имаше причини да бъде раздразнителна и кисела и когато мероприятието приключеше, щеше да съобщи на Ник една новина, от която той несъмнено щеше да се почувства безкрайно облекчен. Междувременно тя самата трябваше внимателно да я осмисли.

Ник облече черния си смокинг.

— Готова ли си?

— Готова, както никога.

Фила се обърна към него и го огледа.

— Много впечатляващо — най-после каза тя.

Официалните дрехи подчертаваха широките му рамене и яката конструкция на тялото му. Правеха го предизвикателно опасен.

— Гледаш ме така, като че ли откриваш някоя непозната досега моя черта — измърмори Ник.

Тя се усмихна.

— Приличаш на гангстер. Липсват ти само червената роза на ревера и издутината под мишницата, където би трябвало да е кобурът ти.

— А ти изглеждаш като една малка сексапилна съблазнителка.

Ник повдигна брадичката й с показалец и целуна върха на носа й.

— Хайде да тръгваме, преди да съм решил, вместо да ходим там, да ти се оставя да ми се нахвърлиш.

— Дори и не предполагах, че може да ти хрумне едно такова решение. Мислех, че трябва на всяка цена да отидем на този прием.

— Престани да мърмориш. Наистина трябва да отидем.

Ник изгаси лампите в спалнята.

— Ще си запазим нахвърлянето за после — обяви, докато излизаха.

Когато пристигнаха в голямата приемна зала на върха на лъскавия небостъргач, там вече се бе насъбрала голяма навалица от изискано облечени хора с добре натъпкани портфейли. Влизайки вътре под ръка с Ник, Фила неспокойно се огледа. Салонът беше пълен. Дарън сигурно щеше да е доволен. Общият равен звуков фон от бръмченето на гласовете се прекъсваше от време на време от женски смях и звън на чаши.

В ъгъла трима музиканти във фракове свиреха Моцарт, а няколко сервитьори циркулираха из тълпата и разнасяха подноси с ордьоври и питиета. От огромните прозорци се разкриваше великолепна панорама към Сиатъл и залива, а последните отблясъци на залеза чезнеха над „Олимпия“.

Но изгледът, храната, питиетата и Моцарт отстъпваха пред главната атракция на вечерта. Нямаше никакво съмнение, че интересът на всички беше фокусиран в Дарън Кесълтън. Строен, елегантен, динамичен, той ставаше център на всеобщо внимание навсякъде, където се спреше. Държеше се толкова непринудено и естествено, сякаш това му беше ежедневие.

До него Виктория изглеждаше като едно красиво допълнение — напълно спокойна и сигурна в себе си. Двамата олицетворяваха идеалното американско семейство.

— Това е дар Божи — промърмори Фила, като се пресегна за чаша шампанско от подноса на преминаващата покрай нея сервитьорка.

Ник схруска една стрида, завита в бекон.

— Да, Господ му е давал с шепите си. Трябва да видиш как се държи в такава тълпа, за да разбереш какъв ефект оказва върху хората.

— Рядко се среща такава магнетична сила.

— Аха. Винаги съм знаел, че има нещо в Дарън — нещо, което не можех да определя точно. Само че, докато Бърк беше жив, то нямаше никакъв шанс да се прояви. Но сега вече качествата му започват да изпъкват. Господи, та той наистина би могъл да бъде следващият губернатор на щата!

— Мисля, че си прав. Погледни и Вики — от нея ще стане перфектна губернаторска съпруга. Какво говоря! Тя би могла да бъде съпруга даже и на президент. Толкова е самоуверена, очарователна и мила.

— А когато заради фоторепортерите доведат и малкия Джордан, тримата ще се появят на цялата първа страница на утрешния „Сиатъл Таймс“.

— Интересно ще е да разберем дали Джордан ще се опита да покаже на журналистите своята развалящата се колекция от водорасли.

Фила се огледа и забеляза Елинор, която си пробиваше път през навалицата.

— Ето къде сте били! — приповдигнато каза тя, когато стигна до тях.

Лицето й сияеше от майчинска гордост.

— Благодаря ти, че си тук тази вечер, Ник.

— Обещах ти, че ще дойдем. Изглежда, всичко върви добре. Къде е татко?

— Ей там са с Хилъри, говорят с някакви бизнес приятели.

Елинор се обърна към Фила.

— Значи все пак си решила да се присъединиш към нас.

— Не можах да се измъкна — усмихна се ослепително Фила. — Ще се постарая да не поставям семействата в неловко положение.

— Би било много добре — отвърна Елинор, кимна на Ник и се отдалечи.

— Пак сме в заядливото си настроение, а? — тихичко каза Ник, загледан в гостите на тържеството.

— Тя започна първа.

— Елинор не е започнала нищо. Ти просто си страшно изнервена тази вечер. Защо?

— Не съм изнервена. Елинор е изнервена, а не аз. Ако искаш да я успокоиш, кажи й, че си решил да подкрепиш напълно Дарън в битката му за губернаторското място.

— Сега съм тук, нали? Това не означава ли подкрепа?

— Това е стъпка в правилна посока, но на Дарън му трябва много повече и ти го знаеш. Той се нуждае от действителната ти помощ, а не само от обществени прояви като тази.

— Филаделфия Фокс — политически съветник!

— Такава съм.

Фила продължаваше да бъде раздразнителна и малко потисната. Тя пак се пресегна за чаша шампанско.

— Не ти е убягнало от вниманието, че Дарън не е либералдемократ, нали? — вметна Ник.

— Не, но имам определени надежди за него.

— Смяташ, че ще промени убежденията си?

Фила се усмихна печално.

— Нямам чак такива очаквания, но мисля, че ще разбере какво го поставя няколко степени над обикновените републиканци. Възприемчив е.

— Сигурен съм, че ще бъде поласкан да чуе това.

По устните й отново пробяга усмивка.

— Вече му го казах.

Тя хвърли поглед наоколо.

— Тази вечер Хилъри наистина изглежда великолепно.

Ник не се впечатли особено от забележката й.

— Тя винаги изглежда великолепно. Хайде, добре е да се помотаем между хората. Това е бизнес.

— По-скоро — часът на семейното единство. Кесълтънови и Лайтфутови — просто едно голямо и щастливо семейство.

Ник тръгна из залата, влачейки Фила след себе си. Той кимна на няколко души, размени пътьом две-три думи с други и най-после спря до една двойка, която стоеше близо до прозорците. Жената — привлекателна брюнетка около четиридесетте — вдигна очи към него и се усмихна топло.

— Ник! Колко е хубаво да те видя отново. Доста време изтече, а? Само минаваш за няколко дни или си оставаш вкъщи?

— Този път възнамерявам да остана. Фила, това са Барбара Епълтън и съпругът й, Норм. Мои стари приятели. Барбара, Норм, това е Филаделфия Фокс.

— Здравейте — рече учтиво Фила. — Откъде ли ми е познато името ви, госпожо Епълтън?

— Понякога, когато няма нищо важно по света, вестниците се занимават с мен — засмя се Барбара.

Фила се замисли за миг, направи връзката и лицето й грейна.

— Сега си спомних! Вие сте от онези хора, които работят за събирането на средства за дневни занимални за децата на бездомните семейства. Чувала съм за усилията, които полагате в Източен Вашингтон. Страшно се радвам да се запозная с вас!

Барбара Епълтън се усмихна леко смутена.

— Повечето хора бягат надалеко от мен. Страхуват се, че ще ги моля за пари. Вие интересувате ли се от грижите за бездомните деца?

— Аз съм… бях социална работничка. Доскоро работех по програмата за настаняване в сиропиталища на деца без родители. Проблемът с бездомните тук, в Сиатъл, ми е до болка познат.

— Родителите са подложени на такъв стрес… А децата също страдат. Нуждаят се от организирана и безопасна среда. Не можеш да отглеждаш деца в коли, микробуси и временни бараки.

— Ако си родител, не можеш много успешно да търсиш работа, да се квалифицираш или да се занимаваш с бюрокрацията на социалната система, ако на ръцете ти са увиснали няколко хлапета. Мисля, че идеята за дневни занимални за такива деца е страхотна. Как върви проектът?

— Засега сме организирали два центъра, а до есента се надяваме да стартира още един.

— Говорила ли сте с Дарън и Вики за това?

Барбара замислено присви очи.

— Не, не съм. Реших, че Дарън не е точно от тези хора, които биха подкрепили идеята.

Фила енергично махна с ръка.

— О, не се притеснявайте за Дарън! Той не е толкова реакционен, ултраконсервативен, дясно ориентиран надут пуяк, каквито са останалите Кесълтънови и Лайтфутови. Той е много по-възприемчив и разбира от дума. Нещо повече, жена му проявява изключителен интерес към детските проблеми.

— Така ли?

Барбара насочи поглед към средата на салона, където Дарън и Вики говореха със заобиколилите ги в кръг хора.

— Не знаех това. Веднага ще поприказвам с Виктория Кесълтън. Норм, върви и напиши един чек. Май че все пак ще трябва да направим дарение за кампанията на мъжа й. Радвам се, че се запознахме, Фила. Хубаво е, че се видяхме, Ник. Хайде да вечеряме заедно тези дни.

— Да, добре — кимна Ник.

Когато Епълтънови се отдалечиха достатъчно, той развеселено погледна към Фила.

— Поздравления. Току-що измъкна пари от най-стиснатата чекова книжка в залата.

— Че защо са тук, ако не са поддръжници на Дарън? — учуди се тя.

— Според Вики, не можеш да си позволиш да не поканиш Барбара и Норм на такова мероприятие. Те имат доста голямо влияние в града. Но тази вечер наистина никой не очакваше тяхната финансова подкрепа. Барбара е прословута с това, че подкрепя само няколко избрани политици. Обаче всички, зад които е застанала, по принцип винаги просперират. Парите си печели от дърводобив. Страшно е богата. Да се надяваме, че не си преувеличила с разбирането на Дарън към детските проблеми.

— Не съм. Дарън ще изслуша всекиго, който милее за децата. Знам, че ще го направи. А ако все пак откаже, Вики ще го накара.

Фила беше убедена в думите си. Тя се озърна замислено наоколо.

— Знаеш ли, човек може да свърши добра работа в тази зала, пълна с подвижни сейфове.

— Точно това е идеята. Каква е тази смешна физиономия? Да не смяташ да влизаш в политиката?

— Кой, аз ли?

— Не ме гледай като паднала от луната.

— Мили Боже, та от мен би излязъл отвратителен политик.

— Вярно е. Прекалено много говориш. По-добре е да останеш на ниво събиране на средства за спомагателни фондове.

— Мислиш ли?

— Разбира се. Ти си от тези хора, на които им прави удоволствие да досаждат на хората, докато те не се бръкнат за дарение. Трябва да си доста нахален, за да успееш.

— Може да се окаже забавно. Отивам да се упражнявам.

Ник въздъхна.

— Жената само да усети вкуса на властта — и подивява.

Фила реши да прекара останалата част от вечерта в слушане, наблюдаване и задаване на въпроси. Така съзнанието й нямаше да се занимава със собствените й проблеми.

По едно време Рийд се присъедини към нея с чаша в ръка и я попита как се чувства.

— Е, все още никой не се е опитал да ме изхвърли — отвърна му.

— Това е добър знак. Сигурно си мериш приказките.

— Вече ми писна от коментарите за моята устатост… Къде е Хилъри?

— Говори с някакви бизнес познати. А къде е Ник?

— Ей там, до онзи набит мъж в ъгъла.

Рийд погледна в посоката, която му указа Фила, и кимна.

— Това е Грейвстън. Притежава няколко ресторанта тук в града.

Елинор ги забеляза, напусна една групичка жени и отиде при тях.

— Ето къде си бил, Рийд. Търсих те. Видя ли семейство Бранд?

— Да, край шведската маса. Защо?

— Искам да се уверя, че ще се срещнат с Дарън и Вики. Всичко върви добре, не мислиш ли?

— Направо чудесно — намеси се Фила, макар че никой не я питаше. — Дарън е много естествен, нали?

— Да, така е — отвърна Елинор.

— Ник и аз преди малко си говорихме за това, че политическата кариера явно е най-подходящото занимание за него. Грехота е да се пропиляват такива способности. Бог е свидетел, че се нуждаем от повече почтени хора на власт.

Очите на Елинор я пронизаха.

— Обсъждали сте това с Ник?

Фила кимна, отпивайки от шампанското си.

— Знаеш ли, Елинор, Ник получи прозрение.

— Какво прозрение съм получил? — попита Ник, който се бе приближил незабелязано и в момента стоеше точно зад нея.

Тя трепна, после се усмихна многозначително.

— Прозрението, че бъдещето на Дарън е в политиката.

— Когато си наоколо, дори няма нужда да си отварям устата. Вече започваш да говориш вместо мен.

Рийд се ухили.

— И аз го забелязах.

Елинор този път се бе втренчила в Ник.

— Наистина ли мислиш така за Дарън?

— Попитай Фила. Тази вечер тя явно най-добре знае какво мисля.

Ник насочи поглед над главата й.

— А, ето го и Хауърд Комптън. Ще отида да се видя с него.

Той се извини и понечи да тръгне, но в последния момент забеляза пълната чаша в ръката на Фила и се спря.

— Колко шампанско изпи досега?

— Това е едва втората ми чаша… мисля. Може и третата да е. Не съм сигурна. Не се мръщи така, де.

— Дръж я под око — обърна се Ник към баща си. — Малко е сприхава тази вечер. Когато е в подобно настроение, много лесно се забърква в неприятности.

— Не знам какво очакваш да направя — отвърна Рийд. — Искаш ли да хапнеш още нещо, Фила?

— Да, с удоволствие — усмихна се широко Фила. — Не му обръщай внимание. Не му харесва, когато се забавлявам.

Половин час по-късно тя се озова сама във фоайето, откъдето се отиваше към тоалетните. Реши, че е добре да се поосвежи. Тръгна по покрития с килим под и отвори масивната врата.

Обстановката в тоалетната я зашемети. Всичко беше тапицирано в плюш — бледо тюркоазно и розово. До едната стена имаше две елегантни канапета, другата цялата беше покрита с огледала, обрамчени с гирлянди от електрически крушки, а кабинките бяха облицовани с мрамор. От прозорците им се разкриваше страхотна гледка — истинска висока класа. Фила започна да отваря вратите на кабинките една след фуга, за да види откъде панорамата е най-хубава.

Тъкмо беше стигнала до средата на редицата, когато чу вратата откъм фоайето да се отваря и затваря. Побърза да излезе, притеснена от това, че някой може да я завари как се захласва от изгледа на тоалетната кабинка.

Видя Хилъри да стои пред мраморните мивки и се спря. Стомахът й се сви от внезапен спазъм. Забеляза как красивото лице на Хилъри се изкриви от гняв и приятното усещане, което бе замаяло главата й, мигновено се изпари. Очевидно Хилъри събираше сили за предстоящия сблъсък.

„Прилича на дивашка главатарка“ — помисли си Фила, поразена от заплашителните и необуздани блясъци в очите й.

— Здравей, Хилъри… — поде предпазливо.

— Боже! Как само умееш да се правиш на божа кравичка, малка кучко!

Фила престана да диша и по цялото й тяло преминаха студени тръпки.

— Знам как се чувстваш…

— Изобщо не знаеш как се чувствам. Изобщо! Мислиш си, че ще спечелиш, а?! — изсъска Хилъри. — О, виждам как започнаха да ти обръщат внимание, да ти вярват, да те слушат! Заради теб отново взеха да вярват и на Ник. Интересно явление. Само че ти няма да спечелиш, Фила! Няма да ти позволя! В тази игра съм вложила твърде много време и сили, за да изгубя сега всичко!

Фила преглътна яростната й атака.

— Ник ми разказа всичко за Трейнър и за плановете ти да разориш компанията. Аз обаче няма да ти позволя да сториш това на семействата. Те с нищо не са го заслужили!

Вратата откъм фоайето се отвори отново и в помещението влезе Ник — така небрежно и самоуверено, като че ли това беше заседателна зала. Всъщност, сред луксозната и интимно женска обстановка той изглеждаше малко груб и недодялан.

— Видях те да се насочваш към дамските тоалетни — обърна се Ник към Фила, — а после забелязах, че Хилъри те последва. Нещо ми подсказа, че трябва да се присъединя към тази среща на високо равнище. Какво казваш, че не сме заслужили?

— Тя иска да накаже всички ви за онова, което се е случило преди три години — отвърна Фила, като не сваляше очи от изопнатите черти на Хилъри. — Но това не е честно. Вие не сте виновни. С изключение на Бърк, разбира се.

— Знаеш ли, ти си права — кимна Хилъри и скръсти ръце на гърдите си. — Възнамерявам да разпродам „Кесълтън и Лайтфут“ парче по парче и така да спечеля собствено състояние.

После се втренчи в Ник.

— Ще унищожа всичко, което е ценно за вас!

— Подготвяла си това в продължение на близо три години и сега вече си готова да го направиш, нали? — спокойно попита той.

— Да! — гордо заяви Хилъри. — И ще го направя! Когато приключа, ще съм получила всичко, което искам — всичко, от което се нуждая — а Кесълтънови и Лайтфутови само ще гледат как безценната им семейна компания отива в ръцете на чужди хора.

— Не е имало никакво изнасилване, нали, Хилъри? — попита я Фила. — Било е съблазняване. Ти си прелъстила Бърк от отчаяние, когато си осъзнала, че Ник ще напусне фирмата и ще поиска развод, ако откажеш да бъдеш с него. Знаела си, че нямаш никакъв шанс с Рийд. Той никога не би те докоснал. Нито пък Дарън. Но Бърк е бил от друго тесто.

— Грешиш! Това си беше изнасилване! Беше изнасилване във всеки смисъл, освен в чисто физиологичния! Всичко обещано ми беше отнето! Аз направих сделка с Лайтфутови. Ожених се за един от тях, а в замяна трябваше да получа това, което исках!

Фила осъзна, че и последните парчета от пъзела най-после бяха дошли на мястото си.

— Но когато разбра, че ще изгубиш всичко, се насочи към Бърк, нали? Трябва да е бил Бърк. Той е бил най-слабият. Знаела си, че ти остава само той, и си го използвала.

— Той ме желаеше толкова силно! Искаше ме, откакто влязох през вратата като съпруга на Ник.

— Вероятно, защото си спадала към категорията на забранения плод — каза Фила. — Заложила си на това, нали? Смятала си, че ако контролираш Бърк, той ще те подкрепи, когато загубиш положението си на жена от семейство Лайтфут. Само това те е интересувало. Това е била и главната причина да се омъжиш за Ник.

— Вярно — усмихна се студено Хилъри. — Мислиш, че ме познаваш много добре, а? Предполагам, благодарение на Криси?

— Отчасти да. Ти беше права, Хилъри. Имала си много общи неща с нея. Нуждаеш се от почти неограничена финансова обезпеченост, също както и Криси. Този твой стремеж е патологичен. Единственото важно нещо за теб на този свят.

— В този свят една жена трябва да се грижи за себе си.

— Когато бракът ти е тръгнал към разпадане, а е нямало никаква възможност да хванеш в примката си Рийд или Дарън, Бърк е бил единственият ти шанс да се вкопчиш в нещо сигурно. Докъде стигна във фантазиите си, Хилъри? Наистина ли мислеше, че той би могъл да се разведе с Елинор и да се ожени за теб?

— Това беше една от възможностите — съгласи се Хилъри. — Само че нямаше нужда да прибягвам до нея, тъй като случайно забременях. Изобщо не ми беше хрумвало за този прийом. Но когато разбрах, че ще имам дете, внезапно осъзнах колко по-просто би било всичко, ако кажех, че то е то Ник. Като майка на дете от семейство Лайтфут, моето положение щеше да бъде непоклатимо до края на живота ми.

— Но защо реши да разцепиш компанията, Хилъри? — тихо попита Ник. — Защо просто не се задоволи с това, че я контролираш?

Тя му хвърли остър поглед.

— Защото след като загубих детето на Бърк, разбрах, че ще съм в постоянна опасност. Знаех, че рано или късно ти сигурно ще се завърнеш като крал от изгнание и ще си поискаш трона. Винаги си смятал, че „Кесълтън и Лайтфут“ ти принадлежи по право.

— Нали си била жена на Рийд? Била си в безопасност! — вметна Фила.

— Колко дълго, мислиш, щях да остана негова жена, ако се разкриеше цялата истина? Не можех да не се възползвам от шанса си. Видях каква възможност ми се открива, когато Рийд започна да губи интерес към компанията. Разбрах, че ако успея да подхвана правилно нещата, бих могла постепенно да придобия такава власт, че да продам компанията и да се осигуря за цял живот. Така изобщо не бих имала нужда от никакви Лайтфутови и Кесълтънови. Бих била свободна. Точно така и ще стане!

— Е, няма да стане точно така — каза Ник. — Аз се върнах.

Хилъри отново се усмихна хладно.

— Върна се твърде късно, Ник. Или може би, твърде рано. Както и да е. Сега не можеш да се наложиш. Дори и с акциите на Криси няма да получиш достатъчно подкрепа през август, за да успееш да предотвратиш всичко. И след годишното акционерно събрание аз все още ще съм генерален изпълнителен директор.

— Не разчитай много на това.

— Мислиш ли, че семействата ще повярват на такова нещо? Ако искаш, можеш да се дереш като глашатай, за да се опиташ да ги накараш да разберат какво става. Но те няма да ти обърнат внимание. Цели три години съм ги обработвала. Сега всичките имат причини да желаят да остана на поста си. За тях ти си ренегатът, а не аз.

— Знам.

Красивото лице на Хилъри се изкриви от гняв.

— Нищо нямаше да се случи, ако не беше постъпил така, дяволите да те вземат! Ти си виновен! Имахме сделка! Ти наруши нашето споразумение!

— Предполагаше се, че това е брак, а не бизнес. На мен ми трябваше съпруга, а не бизнес партньор.

— Съпруга? Не, трябваше ти глупачка, която да е с теб, да те следва сляпо, накъдето и да я поведеш!

Устните й се присвиха саркастично.

— Нима ме мислеше за идиотка? Омъжих се за теб, само защото ти беше очевидният наследник на „Кесълтън и Лайтфут“, и за нищо друго! А и каква ли друга причина може да съм имала, освен тази?

— Добър въпрос. Сигурно не и защото си ме обичала?

— Копеле такова! Любовта няма нищо общо. И за двама ни това си беше чист бизнес. Ти ме пожела заради това, което можех да донеса на семейството: красота, безупречен произход и класа.

— А ти пък ме пожела, защото финансовото състояние на семейството ти беше трагично. Искаше да се омъжиш за пари.

— Така е устроен светът, Ник. Бях принудена да го разбера, също както и Елинор преди четиридесет години.

Ник опря рамото си на стената.

— Ти изобщо не знаеш какво значи „разбиране“, Хилъри.

— Не е вярно. Аз бях готова да изпълня моята част от сделката. Щях да ти бъда добра съпруга, ако беше останал начело на „Кесълтън и Лайтфут“. Но след единадесетия месец на нашия брак ти вече бе готов да напуснеш фирмата, само защото Рийд и Бърк не ти дадоха да правиш с компанията това, което ти искаше. И очакваше, че ще те последвам!

— Да. Страшно тъпо от моя страна. Тогава все още си мислех, че жената трябва да последва мъжа си, без значение каква работа има той.

— Това е отживелица, първобитно, глупаво!

— Зависи от жената. Майка ми би последвала баща ми дори на дъното на океана.

Хилъри направи гримаса на отвращение и се обърна към Фила.

— Криси ме разбираше. Знаеше какво искам, от какво се нуждая. Тя би ми помогнала.

— Разбирала те е, но не ти прехвърли акциите и никога не си промени завещанието, нали?

Фила поклати глава.

— Нещо в нея не й е позволявало да ти даде възможност да унищожиш „Кесълтън и Лайтфут“.

— Грешиш. Тя ме подкрепяше по всякакъв начин.

— Не, не мисля. Въпросът е там, Хилъри, че каквото и да се е случило, колкото и да те е харесвала, Криси никога не би ти позволила да удариш толкова жестоко семейство Кесълтън. Виждаш ли, в края на краищата, тя винаги се е чувствала една от тях.

Седемнадесета глава

Късно през нощта Ник и Фила се прибраха в сградата край покрития пазар.

— Трябва да пийна нещо — заяви Фила и се насочи право към кухнята.

— Вече пи толкова шампанско, че се чудя как все още се държиш на краката си. Никога не съм те виждал такава.

Ник заключи външната врата и я последва. По пътя свали папийонката си, смокинга и златните си бутонели. Когато стигна до кухнята, вече имаше напълно порочен и опасно сексапилен вид.

Фила реши, че това не е честно.

— Аз празнувам!

Отвори бюфета и изрови оттам една полупразна бутилка уиски. Но с чашата, която се опита да вземе от съседния рафт, се получи малък проблем — тя почти се изплъзна от пръстите й.

— Какво празнуваш? — попита Ник, като ловко й отне бутилката. После посегна и към чашата й.

Фила пропусна въпроса му край ушите си и тихо въздъхна.

— Беше много тъжно, нали, Ник? — погледна го.

Той наля няколко капки скоч и й подаде чашата.

— Кое беше тъжно? Онази малка сцена с Хилъри в дамските тоалетни? Не беше тъжно. Беше неизбежно. Тя започва да чувства натиска. Тази вечер разбра, че е изгубила.

— Как стана така, че ти влезе там?

— Научих се, че е добре да те държа под око. Имаш рядката дарба да се забъркваш във всякакви неприятности.

— Изобщо не е вярно! — с негодувание отвърна Фила. Близна от скоча и остави чашата на плота, осъзнавайки, че в края на краищата, не й се пие повече.

— Кога разбра, че детето е било от Бърк? — тихо попита Ник.

— Всичко ми се изясни тази вечер, когато Хилъри започна да говори за това как е била измамена. Макар че, ако спреш и се замислиш, то си е очевидно. Всички би трябвало да го разберат много по-рано. Все пак, няма начин ти да си го направил и после да си изчезнал. Просто не си такъв тип. А Дарън прекалено се бои от Хилъри, за да е спокоен, отивайки с нея в леглото. Между другото, той обича Вики. Но истинският ключ към загадката беше държанието на Елинор.

— Елинор? И как се държи тя?

Фила сви рамене.

— Винаги е толкова грижовна, толкова непоколебима, когато подкрепя и защитава Хилъри. След известно време започна да става очебийно, че се е досетила за истината, или поне за част от нея. Все още вярва, че е имало изнасилване. Но мисля, че дълбоко в себе си тя е убедена, че именно Бърк е изнасилил Хилъри, а не ти. Вероятно, самата Хилъри е насадила у нея този страх и после се е възползвала от него.

— Исусе!

— Каквато и да е причината, Елинор се чувства отговорна за Хилъри. В края на краищата, тя е тази, която я е довела в семейството. И освен това, се чувства някак си близка с нея, защото и двете са се омъжили при едни и същи обстоятелства.

— Близки или не, последното нещо, което тя би искала, е истината да излезе наяве. Това би опетнило безвъзвратно, както името на Бърк, така и имиджа на семейното единство.

— Точно така. В случая горката Елинор е била принудена да избира кое от двете семейства да защити. Естествено, тя е една от Кесълтънови, а от друга страна, никога не би се опълчила срещу твоето семейство. Страшно е привързана към теб и Рийд. И така, опитала се е, както обикновено, да не обръща внимание на нещата и да направи всичко възможно имиджът да не пострада.

— През последните три години тя беше единствената, която държеше връзка с мен и ми съобщаваше какво става със семействата. Защо ли си е правела този труд?

— Чувствала се е виновна за това, че си опрал пешкира. Но все някой е трябвало да бъде лошото момче и изборът логично е паднал върху теб. За нея е било невъзможно да допусне, че всъщност виновникът е бил Бърк.

— А баща ми много удобно е предлагал брак, за да изкупи вината за моето поведение.

— И да задържи бъдещия си внук. Не забравяй тази подробност. Той наистина е вярвал, че детето е било от теб.

Ник се намръщи.

— Защо Хилъри беше убедена, че Криси би я подкрепила с акциите си? Как така двете са се сближили толкова?

— Криси и Хилъри са били любовници.

— Били са какви! — втрещено я изгледа Ник.

— Чу какво казах.

— Хилъри предпочита жени?!

— Да. И Криси имаше същите наклонности. Не гледай като ударен от гръм, Ник. Случва се понякога, нали се сещаш. Някои жени са такива.

Той беше като замаян.

— Знам… Разбирам… Но изобщо не съм предполагал, че Хилъри може да е такава. Просто никога не ми е минавало през ума. По дяволите! Това обяснява много неща. Може би затова ние… тя и аз… Може би затова аз никога не успях да я докарам до…

— Възможно е.

— И Криси ли, казваш?

— Аха. Мразеше мъжете, защото е била жестоко малтретирана от постоянно сменящите се гаджета на майка й. Като имаме предвид и това, че откакто се е родила, баща й никога не я е потърсил…

Лицето на Ник бе станало каменно.

— Ами ти и Криси?

Фила поклати глава и по устните й пробяга мимолетна усмивка.

— Не. Криси и аз бяхме приятелки, но не и любовници. Откровено казано, преди да срещна теб, не бях сигурна дали въобще съм способна да се наслаждавам на секса.

Ник се отпусна и очите му се изпълниха с облекчение. После се ухили.

— Спокойно, маце, нищо не е станало. Радваме се, че можем да помогнем.

— Понякога се държиш като голям дървеняк.

— Нали още в началото ти казах, че произлизам от род на селяндури.

— Така си е.

След кратка пауза Ник нежно каза:

— Не ми обясни какво празнуваш.

Фила го погледна.

— Просто днес установих, че не съм бременна.

Лицето му придоби едно от непроницаемите си изражения.

— Разбирам.

Тя се подразни от безразличието му.

— Е? Олекна ли ти?

— Не съвсем. Ами на теб?

— Естествено, че ми олекна. Не трябваше ли? — тросна се Фила и започна да обикаля нервно из кухнята. — Във всеки случай, сега всичко е много по-просто.

— Мислиш ли?

— Не ставай глупав. Разбира се, че е така.

— Предполагам, сега не трябва да се безпокоя, че можеш да ме подгониш с пистолета. Но не мога да спра да мисля, че мъничката Филаделфия Фокс би била много сладка.

— Не се шегувай с това, Ник!

— Окей, лейди.

— Така и двамата имаме свободен избор.

— Наистина. Друго си е да имаш избор.

— Ще започнеш ли да се държиш сериозно или не? — избухна тя, като се спря пред него.

— Зависи.

— От какво?

— От отговора ти на следващия ми въпрос.

Ник се подпря на плота, наблюдавайки я внимателно.

— Мислиш ли, че има някаква възможност да си поне малко влюбена в мен?

Стаята се завъртя пред очите й. Фила протегна ръце, сграбчи бялата му риза и гневно се свъси вежди.

— Подиграваш ли ми се?!

— В никакъв случай.

— Ти се смееш!

— Не. Просто нерви, това е.

— Никога не си бил нервен. Хладнокръвен си като айсберг. А и каква би могла да е причината да си нервен?

Тя го дръпна още по-силно.

— Е, добре, аз съм влюбен в теб. Логично е да се притеснявам, защото има вероятност ти да не си.

— Ник!

Фила пусна ризата му и обви ръце около врата му. После се вдигна на пръсти, придърпа го към себе си и впи устни в неговите, докато зъбите им се допряха.

Ник вдигна глава и се усмихна.

— Това „да“ ли означава?

Тя се притисна към него, заравяйки лице на гърдите му.

— Обичам те! От векове съм влюбена съм в теб. Толкова се разочаровах днес, когато открих, че не съм бременна. После си казах, че това е за добро. И наистина е по-добре. Само така бих могла да извиня оставането си при теб, а аз искам да остана! О, Ник, толкова се страхувах, че няма да можеш да ме обикнеш!

Той повдигна с пръст брадичката й.

— Ако трябва да ти кажа истината, надявах се, че съм успял да ти надуя корема. Осъзнах го на следващата сутрин, когато ме заплаши, че ще ме подгониш с пистолета. Хванах се да мисля, че това не би било крайно лошо.

— Да ми надуеш корема? Говори ли се така? Покажи малко уважение, Лайтфут!

Ник се наведе към нея. В очите му искреше смях.

— Ще се опитам. Но мисля, че най-добре ще го направя в леглото.

Фила я обля вълна на възбуда, но веднага след това си спомни защо именно искаше да празнува. Въздъхна и отново отпусна главата си на гърдите му.

— Дано да е в най-скоро време…

— Ами, например, след две минути. Хайде да отиваме, миличко. Не мога да чакам. Разкъсай дрехите ми!

— Ник, за Бога, не ме ли слушаш? Казах, че празнувам факта, че не съм бременна, забрави ли?

— Как бих могъл да забравя?

Фила изгуби търпение.

— Е, как мислиш, разбрах, че не си ми надул корема, както деликатно се изрази преди малко, идиот такъв!

— Хм… Предполагам, че по обичайния начин?

— Да, по обичайния начин. Схващаш ли вече?

— Че не можем да се любим ли? Не виждам такъв проблем.

— Ник, за Бога, не можеш ли да проявиш поне малко тактичност!

— Ясно. Притеснява те мисълта да ми се отдадеш по това време на месеца. За каква тактичност става дума?

Фила рухна отчаяно в обятията му.

— Мили Боже, каква мозъчна мощ! Цели два байта! Не мога да повярвам, че са те оставили да управляваш корпорация, която печели милиарди на година!

Той я целуна зад ухото и обви ръце около талията й.

— Имам да ти кажа нещо, миличко. Добрият бизнесмен никога не обръща внимание на незначителните подробности.

— Но, Ник…

— За мен няма значение, ако за и за теб няма.

— Е, за мен определено има значение. Тази идея изобщо не ми допада.

— Не си добре ли? Има ли някаква пречка?

— Не… — задавено каза Фила. — Но е толкова смущаващо!

— Силно ли е течението?

— Не… Само няколко петна. Казах ти, днес едва започна, но…

— Тогава хайде да си поиграем, а?

— Ник, не мога. Чувствам се страшно неловко от цялата тази работа и толкова!

Тя се откъсна от него и тръгна да излиза от кухнята. Ник я застигна на вратата.

— Успокой се, любов моя — каза й той с усмивка, вдигна я на ръце и тръгна към спалнята.

— Къде отиваме? Какво правиш?

— Тази вечер си прекалено притеснена, за да се нахвърлиш върху мен с обичайната си агресивност, затова може би е време да опитаме по друг начин.

— Какъв начин?

— Имай ми доверие.

— Хмм… Защо ме носиш?

— Защото ми харесва. Имаш ли нещо против?

Фила помисли внимателно.

— Не, мисля, че не…

— Хубаво, защото е твърде късно да спорим.

Той прекрачи прага на спалнята, пусна я да стъпи на пода и отметна покривката на леглото. После смъкна очилата си и усмихвайки се, ги постави на нощното шкафче. Обикновено студените му очи сега излъчваха любов и трескаво желание.

— А сега седни — нареди й.

Фила се отпусна на ръба на леглото и се загледа, по-скоро от любопитство, как Ник коленичи пред нея и започна да сваля вечерните й обувки с високи токчета.

— Хей, какво правиш?

— На какво ти прилича? Събличам те.

— Справяш се много добре…

— От теб съм се учил.

Той я освободи от черната рокля и се зае с чорапогащника и сутиена й.

Фила затвори очи, наслаждавайки се на допира на ръцете му.

— Бягай в банята и се приготви, скъпа. Когато се върнеш, аз ще съм готов за теб.

Тя кимна покорно и отвори очи, колкото да вижда пътя към банята. Когато излезе оттам след пет минути, Ник я чакаше — беше гол и във възхитителна ерекция.

— Здравей — каза му.

— Здрасти.

— Знаеш ли, мисля, че си прекалено едър.

— Така ли?

— Не харесвам едри мъже.

— Може би с времето ще се смаля.

— Съмнявам се.

Очите й се плъзнаха надолу към внушителния му член и Фила се изкикоти.

— Но, като се замисля, струва ми се, че може би някои твои части ще се посмалят съвсем скоро.

— Вероятно не задълго. Не и ако ти си наоколо.

Ник се надигна и я хвана за ръката, за да я придърпа към себе си.

Фила се отпусна върху чаршафите и въздъхна от блаженство.

— Наистина ли ме обичаш, Ник? — погледна го замечтано тя.

— Наистина те обичам.

— Никога преди не съм била влюбена. Не и истински. Хубаво е, нали?

— Много хубаво. И само за сведение, аз също никога преди не съм бил истински влюбен. Не и както сега. Никога не съм се чувствал така, както с теб.

Пръстите му бавно се придвижиха по вътрешната страна на бедрото й. Фила започна да се извива, откликвайки на чувственото докосване на дланта му. Когато тя обхвана нежната плът на женствеността й, от нея рукна влажна топлина.

— Ник…

— Ммм?

— Тази вечер ще го направим по твоя начин, нали?

— Да.

Той целуна едната й гърда и вдигна глава, търсейки очите й.

— Искам да се научиш да ми вярваш във всичко.

— Да… — измърка Фила.

— Няма ли да е малко шокиращо за теб? — попита я нежно Ник.

— Не…

„Това е самата истина“ — помисли си тя с нарастващо учудване. Ласките му я разтапяха. Ръцете му я караха да се чувства добре — бяха силни, спокойни, сигурни. Устните му бавно и влудяващо обхождаха цялото й тяло. Ник опитваше вкуса й, сякаш тя беше рядък деликатес. Очертаваше с целувки извивката на раменете й, гърдите, вътрешната страна на глезените, бедрата й и всяко местенце между тях.

В един мимолетен проблясък на разум Фила осъзна, че сега всичко е коренно различно от преди. Никога не бе лежала по гръб, отдадена на еротичните си усещания. Преди винаги бе била твърде заета, за да изучава тялото му и да открива собствената си сила, изпълнена с тръпнещата наслада от способността си да го кара да експлодира под нея. Твърде заета да се радва, че е в безопасност и диктува всичко.

За първи път, откакто се бяха срещнали, сменяха позата, в която се любеха. Сега Фила беше отдолу. Зачака появяването на обичайната паника, но нищо подобно не се случи. Всичко ставаше така бавно и тя се чувстваше така спокойна, че не би могла да изпита никаква тревога.

Това беше Ник и с него тя винаги щеше да е в безопасност.

Ръцете му продължаваха методичните си ласки. За Фила времето престана да съществува. Премаляла, тя усети обливащите я горещи вълни, които я накараха да се извива и мята върху чаршафите. Краката й се разтвориха сякаш от само себе си.

Когато пръстът на Ник се заплете в копринения мъх на венериното й хълмче. Фила изстена и притисна една възглавница към устата си. Пръстът му слезе по-надолу, разтваряйки деликатно нежните гънки на женствеността й, и започна да се движи кръгообразно.

— Ник, Ник!

Без да отваря очи, тя захвърли настрани възглавницата и се притисна към ръката му. Ник вкара още един пръст във влажната й утроба.

— О, Боже! Ник!

— Хубаво ли ти е, миличко?

— Да, да, да!

— А какво ще кажеш за това?

Той я докосна по горещия набъбнал клитор. Фила трепна и се вкопчи отново във възглавницата. Той пак проникна с пръстите си в нея и Фила мигновено избухна в милиони малки пулсиращи парченца.

— Ела тук… — прошепна задъхано.

Инстинктивно остави възглавницата и впи нокти в раменете му. Сега вече нямаше никакво значение кой е отгоре и кой — отдолу. Всичко, което искаше, бе да го почувства целия в себе си, да е плътно до тялото й.

Ник се отпусна между бедрата й. Изчака, докато и последните вълни на оргазма й започнаха да затихват, и мощно проникна в нея. Нахлу с бърз тласък, изтегли се назад почти изцяло и когато тя извика като обезумяла, повтори тласъка си.

Ник беше фокусът на целия й свят. Беше отгоре й, в нея, обгръщаше я, заключваше я в чувствените си обятия, Фила усещаше тежестта му с всяка клетка от тялото си. Чувстваше, че е в безопасност и че е обичана така, както не бе била никога преди в живота си.

Знаеше, че най-после бе открила своя истински мъж.

Преди да е успяла да си отдъхне от първия връх, връхлетя я нов оргазъм. Този път бавен, дълбок и сякаш безкраен. Тя извика името на Ник и го привлече отчаяно към себе си, обгръщайки с бедра хълбоците му.

— Сладка моя! О, Фила! Обичай ме, обичай ме!

— Обичам те, Ник!

Когато усети извиращата топлина от утробата й, той започна да се движи бързо, изви се като дъга и я изпълни докрай, отпускайки се с цялата си тежест върху нея. Фила смътно долови разтърсващото му освобождаване и неистово се притисна към него.

Когато свърши, Ник рухна на гърдите й и я прикова с крака, а ръцете му нежно обхванаха китките й.

Фила бавно дойде на себе си.

Първото нещо, което ясно осъзна, беше възбуждащата мускусна миризма на лежащия отгоре й мъж. После почувства смазващата тежест на Ник. Отново зачака появяването на паниката, но нищо не стана.

Щом се увери, че старият й страх е изчезнал, тя започна да драска с нокът разни фигурки по силния гръб на Ник.

— Добре ли си? — попита той и лениво се размърда, подпирайки се на лакти.

Очите му бляскаха с първичния израз на задоволен мъжкар, но и с някаква кротка нежност, която накара Фила да затаи дъх.

— Мисля, че да — измърка тя. — Ти си отгоре.

— Нали ти казах — реших, че е време да експериментираме с нова поза.

Фила си ухили.

— Мисля, че „първа мисионерска“ поза се счита за класика.

— Трябва обаче да признаеш, че за нас това определено е смяна на стила.

— Вярно. И то много перверзна.

— Не мога да не забележа, че не дереш с нокти, не риташ и не се мъчиш да ме хвърлиш на пода.

— Да…

Тя предпазливо размърда единия си крак.

— Този начин повече ли ти харесва?

— Харесва ми по всякакъв начин, стига да съм с теб — отвърна Ник и я целуна по шията. — Повярвай ми, нищо не може да се сравни с усещането, когато се нахвърляш отгоре ми. Но се питах кога ли ще ми имаш достатъчно доверие, за да мога да ти върна услугата.

Фила присви очи.

— Във всеки случай, всичко беше въпрос на доверие, нали?

Ник кимна със сериозно изражение.

— Усещах това още от самото начало. Мислех, че в деня, в който ми позволиш да те любя по този начин, със сигурност ще знам, че нашата връзка наистина е претърпяла развитие.

— Колко типично е за мъжете да се стремят към развитие чрез средствата на физическата близост — насмешливо го погледна Фила.

— Така си е.

Ник я целуна страстно по устните и неохотно се отдръпна.

— Не че някога съм искал да се откажеш от типичната си нападателна тактика — с прозявка добави той.

— Ама че си ненаситен.

Фила го перна леко по рамото и се измъкна от леглото.

— Ей сега се връщам — каза тя и се отправи към банята.

Когато се върна след няколко минути, реши, че Ник трябва да е заспал. Но щом пропълзя обратно под завивките, ръката му се обви около талията й.

— Досега мислих — измърмори той.

— За какво?

— Да се оженим.

Фила замръзна.

— Да се оженим? Кой? Ние ли? Ти и аз?

— Трябва да признаеш, че в това определено има логика.

Тя седна в леглото и придърпа чаршафа към гърдите си.

— Боже Господи, Ник, не е възможно да се оженим! — после нервно преглътна и отрони тихо: — Но много ти благодаря за предложението.

Ник не се помръдна, но очите му се стрелнаха в полумрака към нея.

— Има ли някакъв проблем, за да не се оженим?

Фила дълбоко си пое въздух.

— Помисли разумно, Ник. Всеки, който се жени за Лайтфут или Кесълтън, все едно се жени за цялото семейство. Ще е ужасно за всички, ако се ожениш за някоя, която останалите членове на семейството не харесват. Нека бъдем честни. Ако има нещо, което можем да твърдим с абсолютна сигурност, то е, че що се отнася до Лайтфутови и Кесълтънови, аз определено не съм „Мис Добре дошла“.

— Фила, аз те моля да се омъжиш за мен, а не за другите.

— Никога не биха ме приели, Ник, и ти го знаеш.

— Изобщо не ми пука дали ще те приемат или не. Аз съм този, за когото ще се омъжиш. Няма нужда да се занимаваме с когото и да било от тях, освен на годишните събрания.

— И на празненството за Четвърти юли, и на Коледа, и през летните ваканции, на политическите мероприятия на Дарън, на вечерите у Елинор и на още хиляди други събития през годината.

— Преувеличаваш. Няма да ходим на нито едно от тези сборища, ако не се чувстваш удобно.

— Казах ти, че не ми е удобно да идвам на организирането на този спомагателен фонд тази вечер, но ти настоя и ме завлече там.

— Това е друго.

— Така ли? Не мисля.

— Реших, че ако отидеш, ще ти стане интересно, и се оказах прав. Също както бях прав, че ще ти хареса новата поза в леглото.

— Не сравнявай отиването на политическо мероприятие с отиването в леглото, за Бога!

— По дяволите, ако си толкова против семейните събирания, няма да ходим на тях. През последните три години аз и без друго ги пропусках, забрави ли?

— Размърдай си малко мозъка, Ник. Не е възможно да ръководиш компанията и да избягваш общуването със семействата. Освен това, се опитай да погледнеш на нещата и от моята позиция. Мислиш ли, че искам заради мен да не участваш във всичките ви семейни традиции? Винаги ще се чувствам виновна за това, че съм застанала между теб и останалите.

— Това е дяволски глупав аргумент.

— Така ли?

Фила изтри с опакото на ръката си сълзите, които напираха в очите й.

— Ник, не искам да бъда още една Криси!

— Мамка му!

Той протегна ръце и я дръпна надолу, притискайки я плътно към себе си.

— Значи заради това е било всичко?

— Знам как й се отрази фактът, че бе отритната. Не съм сигурна, че бих могла да го понасям ден след ден. Нямаш представа как се чувства човек в това положение, Ник.

— Нима? — тихо каза Ник с дрезгав глас. — Цели три години живях така.

Фила остана безмълвна за момент, осъзнавайки правотата на думите му.

— Да, наистина…

— Фила, никой няма да те обижда. А ако все пак някой се опита, ще отговаря пред мен. Ще им го заявя категорично още в началото.

— Не съм убедена, че ще има полза от това, Ник.

— Имай ми доверие.

— Тук не става въпрос за доверие, а за реални чувства. Кесълтънови и Лайтфутови нито ме харесват, нито ме одобряват. Засега успявам да се справя, защото имам предимство пред тях. И те, и аз знаем, че съм от другата страна на оградата. Ние сме естествени врагове и на тази основа почиват всичките ни взаимоотношения. Но ако се омъжа за теб, ще стана част от тях, а това ще предизвика големи сътресения, повярвай ми.

— Прекалено много се увлече в анализа на ситуацията. Сигурно се дължи на опита ти на социален работник.

— Не е смешно, Ник.

— Знам. Просто се опитвам да те накарам да погледнеш на положението от друг ъгъл. Сега ти възприемаш всичко от обичайната си гледна точка. Ако се успокоиш и дадеш шанс на всички, работата може и да потръгне.

— Това е абсолютно нереалистичен подход към една сложна и взривоопасна ситуация. Само мъж може да си мисли, че нещата ще се окажат толкова прости.

Ник се подпря на лакът и заплашително се наведе към нея.

— Не ме е грижа какъв етикет ще му лепнеш! Дявол да го вземе, това е моят подход и аз ти гарантирам, че ще свърши работа!

Фила долови непоколебимостта в думите му и изпусна една лека въздишка.

— Не мисля така, Ник. Знаеш ли какво? Нека да направим компромис.

— Не съм в настроение за никакви идиотски компромиси. Лайтфутови не се занимават с такива неща.

— Стига си се държал като някакъв племенен вожд и бъди така добър, да ме изслушаш. Нека за известно време просто продължим така, както я карахме досега. Ще се опитаме някак си да живеем заедно. Ще поема още малко домакински задължения. Ще видим дали останалите ще стигнат дотам, че да ме приемат. Може би след няколко месеца, година или повече нещата ще се окажат по-различни. Тогава, ако все още имаш желание, можем пак да поговорим за женитба.

— Ще говорим за това сега, дявол го взел!

Фила прехапа устни.

— Не бързай да решаваш, че искаш именно женитба.

— Че защо бих променил решението си? Никога не го правя. Това е още нещо, което е неприсъщо за Лайтфутови.

— Така ли? А може би ще промениш решението си да се ожениш за мен, когато ти кажа, че утре смятам да дам акциите си на Дарън?

Той остана като гръмнат. Когато най-после отвори уста, гласът му прозвуча студено и грубо:

— Като нищо ще го направиш.

Осемнадесета глава

Ник с рязко движение отметна завивките, скочи от леглото и отиде до прозореца.

— Нуждая се от тези акции — каза той, загледан в тъмните води на залива „Елиът“.

— Не, не е така.

— Ти си бивша социална служителка, а не бизнес дама. Какво, по дяволите, разбираш от тези неща?!

— Може да не знам нищо за бизнеса, но познавам хората. Това е златен шанс за семействата да се обединят зад теб. Дарън ще те подкрепи. Мисля, че и баща ти също.

— Мислиш, а?

Ник й хвърли ядосан поглед през рамо.

— Какво искаш да кажеш с това, че мислиш, че ще ме подкрепят? Аз не искам да си играя с бъдещето на „Кесълтън и Лайтфут“, опрян на твоите емоционални преценки за ситуацията, драга. Залогът е прекалено голям, за да се реша на такъв риск. Искам да съм сигурен, че заставаш с акциите си зад мен, и че всички останали го знаят. Вече ти обясних защо. Шансът някой от тях да ме подкрепи е реален, само ако другите са наясно, че ти ме подкрепяш.

— Да, знам, но във всички случаи, би било много по-добре, ако върна акциите на Дарън и той гласува с тях — тихо отвърна Фила.

— По-добре за кого? За какво?

— За семейното единство.

— Не ми пробутвай тези глупости! Какво ти пука за единството на Кесълтънови или на Лайтфутови?

Това беше уместен въпрос, но Фила не би могла да намери отговор за него. Просто следваше инстинктите си, а те й подсказваха, че постъпва правилно. Тя сви крака към гърдите си, обви с ръце коленете си, подпря брадичката си на тях и се загледа към Ник с тревожната съсредоточеност, която всяко разумно същество проявява, ако най-после е предизвикало някой хищник. Опита се да говори спокойно:

— Ще бъде по-добре за всички, включително и за теб, ако поемеш контрола върху компанията със съгласието на колкото се може повече членове на семействата. Наистина съм сигурна, че баща ти ще те подкрепи, и мисля, че и Дарън ще го направи. А ако той се реши, значи ще имаш гласа и на Вики. С малко повече късмет и Елинор може да се присъедини към тях, ако види, че застават зад теб. Ще имаш един обединен фронт. Единствената, която няма да участва, ще е Хилъри.

— Нищо не разбираш от управление на фирми. Хайде да не си играем на психология.

— Да, ама ти през цялото време си играеш. Само че го наричаш по друг начин. Какво друго може да е това — да ме използваш да убеждавам другите, че нямало нищо страшно да те подкрепят, ако не е психологическа маневра?

Ник се върна до леглото, наведе се над нея и обхвана лицето й в дланите си.

— Чуй ме добре, моя малка, устата, създаваща неприятности идеалистке! Какво ли не направих, за да спася „Кесълтън и Лайтфут“. Няма да ти позволя да оплескаш всичко точно сега. От теб се иска да задържиш тези акции, докато не мине годишното събрание. Веднъж само да си върна компанията от Хилъри, можеш да правиш с тях каквото ти харесва, дявол да го вземе!

— Ник, наистина смятам, че би било по-добре, ако изляза от играта.

— Вече е твърде късно. Ти си в нея, още откакто те открих в Холоуей, и ще останеш вътре, докато не ти кажа друго!

Фила стана неспокойна. В нея започна да се пробужда паниката, която бе изпитала, когато той се бе възползвал от силата си и я бе проснал на леглото. Опита се да се отдръпне още по-назад във възглавниците.

— Ник, моля те, изслушай ме! Знам какво правя.

— Не, не знаеш!

— Така ще бъде по-добре. Сигурна съм. Усещам го. Ти трябва да знаеш, че семействата са зад теб. Те трябва да почувстват, че свободно са те избрали за следващия си главен изпълнителен директор. Това е семеен въпрос, а аз съм външен човек.

— Досега се чувстваше много добре в тази история.

— Нещата стояха различно. Първо, го правех заради Криси, а после — защото ти ме помоли да остана. Но сега искам да изляза от играта. Впрочем, изморих се да бъда използвана и манипулирана.

— Това ли смяташ, че ставаше досега?

— Разбира се. Ти постъпваш така още от самото начало. Обичам те и мисля, че и ти ме обичаш, но не съм сляпа. Ти ме използва, за да се завърнеш под родната стряха, а сега се опитваш да ме използваш, за да си върнеш компанията. Е, хубаво — върви и си я вземи. Съгласна съм с теб — това е за добро. Но го направи без мен.

— По дяволите, Фила!

Ник се изправи, прокарвайки нервно пръсти през косата си.

— Какво излиза? Не искаш да се омъжиш за мен, няма и да ме подкрепиш с онези акции! Как тогава очакваш да ти повярвам, че наистина ме обичаш?

— Обичам те, Ник!

Тя дръпна настрана чаршафа и бавно се надигна.

— Правя това за твое добро.

— Не ми пробутвай тези глупости!

— Имай ми доверие — настоя Фила с плаха усмивка.

— Нали и ти за това ме помоли преди малко, когато се любихме?

Ник се намръщи.

— Не е същото.

— Значи също така не смяташ, че продължавам да ти вярвам, макар че ме използваш още от началото? Не мислиш ли, че за да съм влюбена в теб след всичко това, се иска и голяма доза доверие?

— Престани да ми повтаряш, че съм те използвал!

— Защо? Това е истината, нали?

— Не мога да повярвам, че стоя тук и споря с теб за това. Преди не повече от двадесет минути ти беше като обезумяла под мен!

Фила докосна ръката му.

— Така ще бъде по-добре. Повярвай ми. Семействата трябва да уредят работите си сами. Те трябва да знаят, че решението им не е взето под натиска на външен човек. Аз не съм една от вас, Ник. Нямам никакво право да се меся.

— Ти вече си се намесила, по дяволите!

Лицето й се изопна.

— Вярно. Но сега се отказвам. Повече не съм ти нужна. Почти съм сигурна, че на годишното събрание ще постигнеш това, което искаш. Откакто си се завърнал, всичко се е променило. Ще видиш.

— Не съм толкова сигурен. Рискът е прекалено голям, Фила. Всичко се крепи на магия. Ако останалите разберат, че си вън от играта, не съм сигурен какво ще стане.

— Ще застанат зад теб. Работата е там, Ник, че всички те го желаят. С изключение на Хилъри, разбира се. Дълбоко в себе си те искат да ти повярват отново. Бих казала — усещат, че ти си този, който трябва да движи нещата.

— Даваш ли ми твърда гаранция?

Фила поклати глава.

— Не ти трябва.

— Сто процента ли си сигурна в анализа си? — попита Ник със суров поглед.

— Е, не. Няма как да съм сто процента сигурна. Не и когато става дума за хора.

— Там е цялата работа. Точно затова са ми нужни акциите ти.

— Трябва да направя това, което смятам, че е най-доброто.

Ник се тръшна на леглото и се втренчи в нея със замислено изражение.

— Знаеш ли, права си.

— Че семействата ще застанат зад теб ли?

— Не. Че съм те използвал.

Фила не отвърна нищо. Просто седеше и го гледаше.

— Всичко започна, когато те открих. Предварително бях разбрал, че ти си липсващото звено, от което се нуждаех, за да се върна обратно на сцената. Но ти не се оказа това, което очаквах. Не бях винаги сигурен как да те използвам.

— Благодаря ти много за откровеността.

— През повечето време ти ме изненадваше с коренно различно поведение от това, което очаквах. Например, когато отиде онази сутрин да играеш голф с баща ми.

Фила се пресегна за халата си и го облече.

— И какво?

— Мислех си, че ще е любопитно да ви събера заедно. Мислех, че на татко ще му хареса да поспори с теб, че ти може би ще го накараш да излезе от черупката си, че ще го накараш да прояви по-голям интерес към това, което става около него и компанията. Мислех, че ще постъпиш точно така. Изобщо нямах представа, че ще започнеш да му говориш за похвалното ми чувство за отговорност.

— О!

— Бях удивен повече и от него. За последните три години бях забравил какво е някой да вярва в мен, без да има нещо конкретно, за което да се хване.

— Хората рядко се нуждаят от нещо конкретно, когато трябва да съдят за други човешки същества. Почти винаги се осланят на инстинкта и вярата си.

— Да… Е, начинът, по който подходи към баща ми, не беше единственото нещо, което ме порази. Напълно неочаквано накара Вики и Дарън отново да преразгледат миналото и да осъзнаят какво е сторил Бърк с тях. Също така ти преди мен прозря какви са мотивите на Хилъри. Дори успя да разбереш Елинор и нейното натрапчиво желание да защитава имиджа на семействата. Откакто си тук, ти непрекъснато се месиш в работите на семействата.

— Свърших с месенето.

— Не, не си, но с това ще се занимаваме по-късно. В момента си имам достатъчно други грижи.

— Няма да променя решението си, Ник. Утре ще телефонирам на Дарън и ще му кажа, че акциите са негови, и може да прави с тях каквото си иска.

Ник не сваляше очи от лицето й.

— Окей. Майната им на акциите. Все още не ми вярваш напълно, нали?

Тя се смръщи.

— Това няма нищо общо с доверието. Правя това, което смятам, че е правилно.

— Не говоря за решението ти да върнеш акциите на Дарън. Говоря за нас — ти и аз. Не ми вярваш напълно.

— А трябва ли? След като току-що призна, че си ме използвал?

— И двамата го правехме. Ти също ме използваше.

— Да.

— Кажи ми, Фила…

Гласът на Ник беше нисък, дрезгав и мамещ.

— Какво да ти кажа?

— Каквото и да е то, трябва да ми го кажеш.

— Не знам за какво говориш.

Той въздъхна.

— Лъжеш.

— Е? — предизвикателно го погледна Фила. — И какво ще направиш сега?

— Мога да направя едно-единствено нещо.

Ник я хвана за ръката и я привлече върху себе си.

— Люби ме диво и страстно, скъпа моя!

— Мислех, че си ми ядосан…

— Не, но със сигурност съм прецакан. Както обикновено, ти не спазваш правилата. Но точно сега не ми се спори за това.

— Мислиш си, че ако пак се любим, ще стана сладка и добричка и ще променя решението си, така ли?

— Мисля, че ако се любим отново, ще съм по-малко прецакан. Не си ли струва да опитаме?

Фила се усмихна лъчезарно.

— Да, със сигурност.

Виктория, застанала неподвижно с ракета за тенис в ръка, се загледа тревожно към Дарън, който тъкмо окачаше слушалката на телефона, инсталиран на корта.

— Правилно ли чух? Тя ти връща акциите, а? Просто ей така?

— Просто ей така.

Замислен, Дарън подхвърли топката във въздуха, хвана я и пак я подхвърли.

— Ами Ник?

— Какво за него?

— Какво ще каже за това?

Виктория смръщи чело.

— Съгласен ли е с тази идея?

— Като че ли не е имал голям избор. Фила сама е взела решение. Каза, че си била отговорила на всички въпроси, които е имала за това какво е ставало тук, докато Криси беше при нас, и сега излизала от играта.

Виктория завъртя ракетата между пръстите си.

— Държи се така, като че ли просто е наминала, задала е няколко въпроса и е решила да си ходи. Толкова е неочаквано! Истината е, че тя промени всичко. Пося съмнения у всички ни за нещата, които през последните три години бяхме приели, че са били такива. Тя разтърси доста здраво и двете семейства. И сега просто иска да си тръгне?

Дарън се почеса по бузата.

— Така казва. Макар че не ми се вярва Ник да е мислел, че всичко ще се развие по този начин.

— Добре, тогава може би тя не може да го напусне, но явно иска да се отърве от дела си в „Кесълтън и Лайтфут“ — нашият дял.

— Явно.

— Мислиш ли, че тук има и нещо друго?

— Не съвсем. Държи се тъй, сякаш повече не я е грижа какво ще стане с „Кесълтън и Лайтфут“, но на мен не ми се вярва да е така. Докато Ник е акционер в компанията, тя ще се интересува от това.

— Фила е влюбена в него — заяви Виктория, абсолютно убедена в думите си.

— Но няма да го подкрепи на годишното събрание, въпреки че досега той сигурно се е надявал, че тя ще го направи.

— Което означава, че Ник ще се нуждае от помощ, от твоята и на баща си, ако иска да си възвърне контрола върху компанията.

Тя се замисли за момент.

— Какво възнамеряваш да направиш, Дарън?

— Да отдам най-голямо внимание на създалата се ситуация. Предполага се, че така отговарят политиците, които са сварени неподготвени от неочаквания обрат на нещата, нали?

— Във всеки случай, Елинор ще застане зад Хилъри.

— Възможно е. Само че вече не мога да съм сигурен. Откакто Фила и Ник са тук, изглежда всичко започна да излиза от обичайните си рамки.

— Винаги си гласувал така, както гласува майка ти.

— А също и както баща ми. Но не от сляпа лоялност към него, а защото обикновено всички искахме едно и също за компанията.

— Бърк винаги е желал най-доброто за компанията. Абсолютно съм сигурна. Тя беше единственото нещо, за което наистина го беше грижа.

Виктория отново замълча, отнесена в мислите си. Лекият сутрешен бриз разлюля късата й бяла поличка.

— Криси често говореше разни неща за вас двамата.

— Какви неща?

— Неверни. Но вече няма никакво значение.

Тя се приближи, надигна се на пръсти и го целуна.

— Слава Богу, ти не си като баща си. Дълбоко в себе си винаги съм го знаела. Това е и истинската причина, поради която преди три години, когато бъдещето ми изглеждаше черно, не стигнах до развод.

Дарън я притисна в обятията си.

— Политическият живот може да загрубее, Вики. Може да дойде време, когато ще се почувствам изморен, отвратен и ще поискам да се махна оттам.

— Няма значение. Аз ще те последвам, ако това е желанието ти. Ние — ти, аз и Джордан — това е всичко, което ме интересува.

Той кимна, разрошвайки косата й.

— Ти и Джордан сте най-важното нещо в живота ми.

Виктория се усмихна развълнувано и отстъпи назад. Очите й сияеха.

— Уредихме това. Сега май е твой ред да биеш сервис.

— Днес тя върна акциите на Дарън.

Елинор приключи с разливането на чая от посребрената кана и се зае с лъжичките, без да поглежда към Хилъри.

— Какво странно и непредсказуемо момиче!

— Вероятно е решила, че ни е причинила достатъчно неприятности.

Хилъри отпи от чашата си, външно спокойна, но всъщност цялата в напрежение от новата информация, която се опитваше да осмисли. Това беше последният ход на Фила след спречкването им. Може би все пак всичко щеше да се нареди.

— Изненадана съм, че Ник й е позволил да го направи.

— Дарън смята, че тя е взела решението си сама, и че Ник вероятно съвсем не е щастлив от това.

Хилъри прие думите й с огромно облекчение. Може би верността на Фила към Криси и респективно — към любовницата й — в края на краищата бе надделяла. Може би не се бе чувствала готова да прехвърли акциите директно на нея, но би трябвало да знае, че връщането им на Дарън означава почти същото.

Запита се дали сега, когато Фила не му беше повече от полза, Ник ще се отърве от нея. Изглеждаше твърде възможно. Все пак, той беше бизнесмен и знаеше как да намали загубите си.

— Смятам, че това е краят на връзката между Фила и Ник — изказа гласно мислите си. — Ник е твърде интелигентен, за да търпи дълго пасивите, които е натрупал.

Елинор бавно кимна.

— Тя определено не е негов тип.

— Би било малко неприятно, ако тя бе станала член на семейството.

— Изключително неприятно. Но не смятам, че съществуваше някаква възможност Ник действително да се ожени за нея. Нямаше да има никакъв смисъл, освен ако това не би се оказало единственият начин той да сложи ръка на акциите.

— Е, така нещата много се опростяват — отбеляза Хилъри, надявайки се да е права. — Сега ти и Дарън ще можете сами да решите.

— Да, разбира се, скъпа. Дарън и аз искаме само това, което е най-доброто за „Кесълтън и Лайтфут“.

— И за неговата кариера — добави многозначително Хилъри.

— Естествено — усмихна се доволно Елинор. — Спомагателният фонд стартира доста добре снощи, нали?

— Това определено беше голям успех.

Хилъри си припомни сцената в дамските тоалетни и я обзе желание да захвърли чашата си от костен порцелан към стената.

— Чух, че дори Барбара Епълтън и съпругът й са написали внушителен чек — сбърчи чело Елинор. — Странно, нали? Винаги съм намирала възгледите на Барбара за отчайващо либерални. Изненадана съм, че е проявила интерес към финансирането на републиканска предизборна кампания. Вики каза, че това имало нещо общо с нейната съпричастност към проблемите на детското осигуряване.

— Дарението си е дарение. Няма значение откъде идва, нали?

— Съвършено вярно, скъпа. Вероятно Барбара най-после е получила озарение свише. В края на краищата, синът ми наистина ще промени този щат, а всички искат да поддържат победителите. Знае ли някой как ще просперира Дарън в администрацията и какво ще постигне след време?

— Особено, като се имат предвид подкрепата и парите на семействата, които стоят зад него.

— Това е ясно и без да се казва, скъпа. Още чай?

— Мътните го взели, какво си мисли, че прави сега тази малка устата госпожичка!

Гласът на Рийд прогърмя толкова силно в слушалката, че Ник трябваше да я отдръпне на няколко сантиметра от ухото си.

— Изобщо не се вслуша в изричните ми инструкции.

Ник схруска една бисквитка с малко сирене отгоре.

Фила току-що се бе завърнала от ежедневната си разходка до „Пайк плейс маркет“. Всеки път, когато отиваше там, тя откриваше нови и все по-екзотични сирена. Той не знаеше името на това, което ядеше в момента, но то издаваше силна козя миризма.

— Е, и какво, дявол го взел, ще правиш на събранието, като не можеш да контролираш акциите й?

— Същото, каквото съм планирал от толкова време — ще се кандидатирам за главен изпълнителен директор.

— Боже милостиви! Тя е една истинска малка вироглава женичка, а?

— Само в определени случаи.

Ник вдигна поглед към Фила, която влезе в стаята, носейки две чаши с вино.

— Понякога обаче е доста предсказуема.

— Тя ще те подлуди.

— Да, знам. Вероятно така съм орисан.

Фила му подаде едната чаша, седна до него и подви крака под себе си. Той се усмихна на пурпурното й бюстие и тюркоазните панталони.

— Какво ще правиш, ако не успееш да победиш Хилъри на събранието? — попита Рийд малко по-тихо.

— Все още имам работа, към която да се върна, забрави ли?

— Не съм. Ами Фила? Тя с теб ли ще дойде?

— Със сигурност. Това не подлежи на съмнение, както бъдещето на „Кесълтън и Лайтфут“ например. Трябва да приключвам, татко. Ще се видим на събранието. Ако си само наполовина толкова разумен, колкото винаги съм си мислил, че си, ще гласуваш за мен!

Ник тракна слушалката, преди баща му да успее да му отговори.

— Виното — обяви Фила, — перфектно допълва вкуса на сиренето. Подчертава всички тънки нюанси.

— Това в магазина за вино ли ти го казаха?

— Аха.

— Имам една новина за теб, Фила. Няма нищо тънко в козето сирене. Когато го ядеш, не се нуждаеш да извлечеш нюансите, а да ги притъпиш. Това нещастно винце „ризлинг“ няма да свърши работа. За този номер ще са нужни поне пет литра червено вино.

Тя се усмихна лъчезарно.

— Все още изучавам тайните на префърцунената кулинария.

— Забелязах.

Ник схруска още една бисквитка със сирене.

— Наясно ли си, че семействата са в пълен хаос?

— Така ли?

— Хилъри сигурно е откачила, опитвайки се да проумее какво ли си намислила пък сега.

— Ами ти?

— Аз ли? Вече се отказах да си блъскам главата над твоите приумици. Просто ще изкарам докрай това, с което съм се захванал.

— И ако нещо се обърка?

— Тогава ти и аз заминаваме за Калифорния веднага след годишното събрание.

Фила го изгледа изпитателно.

— Сигурен ли си, че все още искаш да съм с теб, щом това, което правя, ти пречи да спасиш „Кесълтън и Лайтфут“?

Ник се усмихна.

— Да, Фила. Дори и ако заради теб загубя компанията, ще искам да си с мен, за да изкарам яда си на сладкото ти задниче.

— Звучи забавно.

По-късно през нощта Ник лежеше буден в леглото, замислен върху думите си. След като бе стигнал толкова близо до целта, струваше му се доста жалко да размишлява сериозно за евентуалната загуба на „Кесълтън и Лайтфут“.

„Но, в края на краищата, това няма да е катастрофално — каза си той. — Би било адски позор компанията да се разпадне и да отиде в ръцете на чужди хора, но понякога се случват и такива неща. Всички биха го преживели някак.“

Ник реши, че откакто имаше Фила, загубата на „Кесълтън и Лайтфут“ вече не му се струваше като края на света. Фила безгрижно твърдеше, че това било златен шанс семействата да се сплотят отново, но истината беше, че в много отношения именно тя се бе оказала неговия златен шанс. Само че в никакъв случай не би й го признал точно в този критичен момент. Знаеше, че дълбоко в себе си Фила се страхува, че може би греши в очакванията си за изхода от гласуването на годишното събрание, и тайничко се радваше.

Щом той трябваше да се поизпоти, и тя заслужаваше същото.

Рийд вдигна поглед от вечерния си вестник и се обърна към Тек, който разбъркваше мартини на малкия бар.

— „Маринърс“ печелят.

Тек пусна в чашите клечки с нанизани на тях огромни зелени маслини.

— Да, сър, вече чух. Това като нищо може да те накара отново да повярваш в Бога.

— Предполагам, че също така си чул и за акциите, които отново са в ръцете на Дарън?

— Да, сър. Тази мъничка Фила сервира изненада след изненада, нали?

— Дяволски си прав.

Рийд лапна една маслина, отиде до прозореца и се загледа към някаква лъскава яхта, която се носеше по водите на пролива „Паджет“. Къщите на Бейнбридж Айлънд, както и летните вили в Порт Клакстън, бяха построени така, че от тях се откриваше великолепен изглед към залива.

— Чудя се какво ли смята да направи сега този мой син.

— Всички се питат, сър. Ник винаги е бил потаен.

— Едно нещо ще ти призная — страшно сбърках преди три години, когато му казах, че няма здрави гащи. Е, куражлия е, признавам.

— Ще ме прощавате, сър, но да се върнеш тук след това, дето се случи тогава, и да решиш да завземеш компанията, се иска доста повече от здрави гащи. Трябва да имаш и чифт топки от неръждаема стомана.

На вратата се появи Хилъри и Тек прекъсна разсъжденията си.

— Добър вечер, мадам. Да ви забъркам ли едно мартини?

— Да, ако обичаш, Тек — уморено се усмихна тя и влезе в стаята.

После седна грациозно на тапицирания със зелена копринена дамаска стол в стил „Чипъндейл“.

— Здравей, Рийд. Как мина денят ти?

— Чудно. Поиграх голф със Суини в Белвю. Осемнадесет дупки. Спечелих двадесетачка.

— Поздравления.

Хилъри пое питието си от Тек.

— Благодаря, Тек. Това е засега.

Кимна му, че е свободен, и преди да продължи, изчака го да излезе.

— Е, утре всичко, така или иначе, вече ще е приключило, нали?

Рийд остана загледан през прозореца.

— Говориш така, като че ли става дума за Страшния съд.

— Може би, защото така виждам нещата. Семействата ще седят там и ще преценяват мен и всичко, което съм направила през последните три години за „Кесълтън и Лайтфут“.

Хилъри отново се усмихна.

— Надявам се, че няма да бъда обявена за престъпница.

— Ти свърши дяволски много работа за компанията, Хилъри.

— Благодаря, Рийд. Похвалата ти означава много. За мен фирмата е най-важното нещо в света. Тя е моят живот. Питам се дали ти и останалите ще си спомните това, когато гласувате кой да бъде генерален изпълнителен директор.

— Трудно се забравя такова нещо — отвърна той и изяде още една маслина.

— Доста неща могат да бъдат забравени, когато блудният син се завърне вкъщи. Това е разбираемо.

— Минаха цели три години, Хилъри.

— Да, но нещо наистина да се променило? Веднъж вече Ник ни изостави — не само мен и бебето, но и компанията. Кой може да гарантира, че не би го направил пак, ако си върне контрола върху „Кесълтън и Лайтфут“?

Хилъри се изправи и отиде до съпруга си.

— Това, което всички трябва да се запитаме, е какво иска в действителност Ник.

— Ти какво мислиш, че иска?

Тя си пое дълбоко въздух.

— Отмъщение. Смятам, че Ник иска да контролира компанията, за да може да я унищожи. Той никога не би ни простил за това, което стана преди три години. Беше несъмненият наследник, човекът с неограничените възможности. Виждаше „Кесълтън и Лайтфут“ като свое бъдещо лично царство. Когато ти и Бърк не му позволихте да поведе фирмата в посоката, която желаеше, той излезе извън кожата си. Изля гнева си първо върху мен, а после и върху всички вас. Мисля, че няма да намери спокойствие, докато не съсипе компанията.

Рийд разбърка мартинито си с клечката, на която бяха нанизани маслините. Настъпи тишина.

— Има само едно нещо, за което съжалявам — наруши я Хилъри.

— И кое е то?

— Мъчно ми е, че загубих бебето. Иска ми се да бях ти дала внука, за който винаги си мечтал, Рийд.

„Разбира се, че детето не е било от Ник — помисли си Рийд. — Как съм могъл да бъда толкова сляп преди три години. Фила е права. Той е мой син, а синът ми никога не би изоставил детето си.“

Деветнадесета глава

Ник влезе в широкия и непретенциозен кабинет, който в „Кесълтън и Лайтфут“ използваха за заседателна зала още от преди неговото раждане. Тук беше мястото, където бяха вземани всички важни решения, засягащи бъдещето на компанията. Днес кабинетът щеше да стане свидетел на още едно, от което щеше да зависи оцеляването й.

Традиция си бе традиция. „Кесълтън и Лайтфут“ отдавна бе стигнала до ниво, което би й позволило годишните събрания на акционерите й да се провеждат в модерна, шикозна обстановка — плюш, звукоизолирани стени и дебели килими — но всичко опираше до традицията. Разглеждайки познатата скромна мебелировка, Ник си каза, че дори Хилъри не бе посмяла да промени този ритуал.

— А, ето те и теб, Ник.

Рийд, облечен в екип за голф — памучни панталони и поло — седеше зад кръглата маса, поставена в средата на помещението.

— Всички сме готови и чакаме. Давай да започваме, че в един часа трябва да съм на терена.

— Няма да те забавя — отвърна Ник.

Елинор, Дарън и Вики също бяха заели местата си на масата.

Хилъри пък тъкмо придърпваше стола си. Имаше ведър вид и изглеждаше много елегантна в белия си костюм. Тя подреди педантично няколко папки пред себе си и безмълвно вдигна поглед, докато Ник сядаше до баща си. Останалите измърмориха по нещо за поздрав.

— Кафе — обяви Тек, внасяйки една кана в кабинета.

— Благодаря, Тек. Сега можеш да си вървиш — каза Хилъри.

— Да, мадам.

Тя обходи с очи присъстващите.

— Мисля, че вече сме готови да започнем.

Фила крачеше по Първо авеню, връщайки се от покрития пазар, натоварена с два големи пакета, пълни с плодове, зеленчуци, сирене, подправки и вино.

Надяваше се, че не бе направила много сериозна грешка. Може би бе трябвало все пак да задържи онези акции. Може би не бе била права в преценката си, че Ник вече има необходимата му подкрепа от страна на семействата. „Ами ако през изминалите няколко дена Хилъри е направила някоя поразия?“ — мина й през ума.

Опита се да се да се самоуспокои, че нито Дарън, нито пък Рийд са глупаци. Те сами биха могли да разберат, че преди три години всички заедно бяха сгрешили за Ник. Не очакваше, че Елинор ще промени позицията си, защото тази жена си имаше причини да подкрепя Хилъри. Но Дарън можеше да мисли със собствената си глава. Не би се повлиял от гласуването на майка си. А Вики би гласувала като Дарън.

Фила обмисли няколко други варианта, но както и да погледнеше на ситуацията, излизаше, че без нея Ник се нуждае от подкрепата най-малко на още двама от акционерите.

Влезе в сградата, в която се намираше жилището на Ник, натисна бутона на асансьора и погледна часовника си. В момента събранието вероятно вече беше започнало. Запита се колко ли дълго ще продължи. „Сигурно ще откача от напрежение, докато чакам цял следобед Ник да се завърне…“

Асансьорът спря на горния етаж и вратите се отвориха. Фила стъпи върху килима на площадката и влезе в апартамента, като едва се оправяше с ключовете и пакетите. Закрепи с крак единия пакет на пода в антрето и със свободната си ръка затвори вратата зад себе си. Вече бе преполовила разстоянието до кухнята, когато усети, че не е сама. Понечи да извика, но една огромна ръка запуши устата й.

— Мислеше си, че ще ми избягаш, а? Ти, малка лъжлива кучко! — изсъска Елия Сполдинг в ухото й.

Към гърлото й се притисна студеният метал на пистолетно дуло.

— Преди да пристъпим към гласуването — делово поде Хилъри, — бих помолила всеки един от вас да си помисли много внимателно какво бъдеще желае за „Кесълтън и Лайтфут“. Попитахте Ник как вижда развитието на компанията и знаете, че той иска да я насочи в нова и непозната посока. Готови ли сте да обърнете гръб на успехите, които сме постигнали в сферата на военните технологии?

— Не пресилвай нещата, Хилъри.

Ник погледа с безизразно лице към бившата си съпруга и се запита как изобщо бе пожелал да се ожени за нея. Тя въобще не беше негов тип.

— Не смятам да правя промените изведнъж. Ние няма да се откажем от правителствените поръчки, докато не постигнем добра ефективност и възвръщаемост в масовото производство.

Дарън се намръщи.

— Ами какво ще кажеш за плановете си да излезем на пазарите от Тихоокеанския басейн? Лесно е се каже, но не и да се направи, Ник. Да се пробие там е много трудно.

— През последните три години аз се занимавах с осъществяването и развиването на контакти с тях. Когато бъдем готови да излезем на тези пазари, и те ще са готови за нас.

Рийд си наля трета поредна чаша кафе.

— През всичките тези години „Кесълтън и Лайтфут“ работеше добре с правителството.

— Сега времената са различни, татко. Вече има други начини за развитие и разширяване. Компанията не е променяла организацията си на работа почти четиридесет години. Има нужда от пробив в някоя нова посока. Нищо не може да продължава вечно. „Кесълтън и Лайтфут“ е в застой.

— Току-що приключихме второто тримесечие с отлични резултати и по всичко изглежда, че ще сме добре и през третото — намеси се Хилъри. — Как можеш да твърдиш, че компанията е в застой?

— Освен годишните разчети, трябва да се имат предвид и други фактори — тихо каза Ник.

— Като например? — предизвикателно попита тя.

— Като например, дългосрочен мениджмънт и маркетинг. Ние трябва да планираме нещата за следващия век, а не само за една или няколко години напред.

— Правителствените поръчки няма да се свършат. Винаги ще има нужда от продукция като нашата — вметна Рийд.

— Досега сме се оправяли много добре — обади се и Елинор. — Не ми е приятно да си мисля за промени.

Ник я погледна.

— Това няма да стане за една нощ, Елинор. Преди да пристъпим към каквото и да било, ще се уверя, че положението ни е стабилно.

Нямаше да му е лесно. Когато приключеше всичко, той щеше да се чувства така, като че ли е участвал в истинско сражение. Кесълтънови и Лайтфутови бяха упорити, твърдоглави и предубедени. Искаше му се Фила сега да седи до него. Така би получил поне малко морална подкрепа.

— Излъга и всички ти повярваха, нали? Услади ти се да имаш власт, а, кучко? Да направиш така, че цялата съдебна зала да повярва на лъжите ти. Добре, надявам се, че тогава ти е харесало, защото сега ще те накарам да съжаляваш, че изобщо си отвори устата. Предупредих те, че ще те накажа за лъжите, които им наговори. Предупредих те, нали? Нали?

Той смърдеше. Цялото му огромно туловище вонеше. Фила едва дишаше през носа си, чувствайки, че почти се задушава. Не можеше дълго да понася ръката му върху устата си. Стана й лошо.

Нападателят й започна да я извлича извън кухнята и тя безволно се отпусна в ръчищата му. Когато Сполдинг усети, че тялото й омекна, освободи устата й така, че да може веднага да я запуши пак. Мушката на пистолета му издраска слепоочието й.

— Лъжлива кучка! Лъжлива малка уличница! Нямаше никакво право да отвеждаш онези деца от мен. Те бяха мои! Щях да ги отгледам добре. Да ги науча на дисциплина и дълг.

— Така, както научи малкия Анди ли? — попита Фила, като се насили да говори тихо, за да не се афектира Сполдинг и пак да затисне с лапата си устата й.

Очите му блеснаха заплашително.

— Анди отказваше да ми се подчинява. И аз ясно показах на всички деца, че те са длъжни да ми се подчиняват. Трябваше да го използвам за назидание. Нямах друг избор.

Сполдинг толкова грубо разтърси Фила, че главата й се килна назад.

— Никакъв избор! Той беше мой и трябваше да прави това, което исках аз!

— И застави останалите да гледат? Затова ли бяха така наплашени, когато на следващия ден се опитах да говоря с тях?

— Казах ти, че трябваше да ги науча на дисциплина. Те трябваше да разберат какво ще стане, ако не ми се подчиняват. Дисциплина му е майката! А едно хлапе най-добре се научава на дисциплина, когато се страхува до смърт. Мен старият така ме е научил.

— Не искам да слушам откачените ти причини и мотиви. Нямаш никакво извинение за това, което си направил, и дълбоко в себе си го осъзнаваш. Ти си убиец, Елия Сполдинг! Ти не си нищо друго, освен мъчител и убиец на деца! Гнусна отрепка… Но побоят над тези деца и убиването горкия Анди не е всичко, което си правил с тях. Използвал си някои от тях и за други работи, нали? Изнасилил си ги.

Грубото лице на Сполдинг почервеня от гняв.

— Онези хлапаци ми бяха дадени да правя с тях това, което сметна за уместно. Трябваше да ги отгледам. Отговорен бях за правилното им възпитание. Те бяха мои! Имах право да правя с тях всичко, което си поискам. Трябваше да насадя дисциплина. Трябваше да ги накарам да разберат, че аз командвам!

Когато Рийд подкрепи предложението да преминат към гласуване, Ник огледа кръга от заобикалящи го лица и си даде сметка, че Фила бе била права. Така беше най-добре, без значение какво го чакаше — победа или загуба. Това беше семейна работа. Ако спечелеше — трябваше да е убеден, че семействата го подкрепят. Ако загубеше, щеше да прати всичко по дяволите — Калифорния и Фила го очакваха.

— Всеки, който е съгласен, Ник да поеме длъжността „Главен изпълнителен директор“, да каже „да“.

— Да — каза Рийд.

Ник почувства как го облива вълна на облекчение. Ако не друго, сега поне бе сигурен, че баща му отново му има доверие.

— Да — каза и Дарън.

Виктория погледна към Ник и леко се усмихна.

— Да.

Елинор се поколеба, хвърли поглед към Хилъри и кимна рязко.

— Да!

Хилъри остави златната писалка, която въртеше между пръстите си през последните пет минути. Усмивката й беше ведра както винаги, но очите й бяха два бездънни кладенеца, пълни с горчилка.

— С това въпросът изглежда се урежда, нали? Поздравления, Ник! Ти спечели…

Думите й бяха последвани от напрегната тишина.

Най-после Рийд наруши мълчанието, като потупа Ник по рамото:

— По-добре се обади на Фила и й кажи новината. Сега тя е на тръни, ако изобщо я познавам.

Ник вдигна въпросително вежди.

— Мислиш ли?

— Да. Завърти й един телефон. В момента тази малка госпожичка сигурно си къса нервите и се пита какво ли е станало.

Рийд се пресегна за апарата и го сложи пред него.

Ник вдигна слушалката и набра номера, усещайки, че останалите го гледат. Изведнъж осъзна, че всички те искаха Фила да стане съпричастна на това решение, че мислеха за нея като за една от тях.

В апартамента му телефонът иззвъня за трети път.

— Сигурно е Ник — твърдо каза Фила. — Знае, че съм тук. Ако не отговоря, ще се усъмни.

Телефонът иззвъня за четвърти път.

— Добре, обади се, по дяволите, но не казвай нищо, с което да му подскажеш, че съм при теб. Или — кълна се в Бога — ще го изчакам, след като приключа с теб, и ще го убия и него. Кълна се, че ще го направя!

Фила вдигна с трепереща ръка слушалката, като се опитваше да мисли трезво. Знаеше, че Ник е единствената й надежда.

Гласът на Фила беше изтънял, напрегнат и Ник веднага се досети, че нещо не е наред.

— Фила?

— О, Ник! Ник, радвам се, че се обади…

Пресилената й веселост засили подозренията му.

— Всичко е окей — продължи тя, — но знаеш ли, след като тази сутрин ти замина, се сетих, че забравих да ти благодаря за онзи подарък, който с Дарън, Рийд и Тек ми направихте. Спомняш ли си подаръка, за който говоря?

— За какво, по дяволите става дума?! — попита Ник настоятелно.

— Да, точно за него. Е, искам да знаеш, че смятам да го използвам и даже започвам веднага. Всъщност, нямам търпение да го изпробвам. Аз… О, скъпи! Трябва да затварям. Ще поговорим по-късно… Побързай да се прибереш!

Ник тресна слушалката и скочи на крака. Всички останали край масата се бяха втренчили в него с изумление.

— Нещо не е наред ли? — запита го Рийд.

— Не съм сигурен, но мисля, че да — отвърна той, отправяйки се към вратата.

Дарън също се надигна.

— Какъв, по дяволите, е проблемът, Ник?!

Ник се спря.

— Кое е онова особено нещо, което някой от нас някога е давал на Фила?

— Научихме я как да си служи с револвер — веднага отвърна Дарън.

— Точно така. Тя току-що ми каза, че незабавно ще използвала подаръка ни. И ме помоли да побързам за вкъщи.

— Мътните го взели! — задъхано изруга Рийд. — Мислиш ли, че е онзи тип, дето го е тикнала в затвора?

— Не знам. Нямам намерение да рискувам. Елинор, обади се в полицията. Кажи им, че имаме подозрителна ситуация, и че ще сме им задължени, ако веднага проверят всичко. Ако останеш с впечатлението, че няма да тръгнат, на секундата, звънни на управителя на сградата ми в Сиатъл и го помоли да се качи горе и да види какво става с Фила. Кажи му, че съм тръгнал натам.

Елинор мигновено посегна към телефона.

— Разбира се, Ник.

— Благодаря ти — каза Ник през рамо, докато прекрачваше прага.

— Почакай една секунда! — извика му Рийд и блъсна стола си назад. — Тръгвам с теб. Тек също ще дойде — така, за всеки случай.

— Бройте ме и мен — обади се Дарън.

Виктория вече бе станала от мястото си.

— Идвам с вас!

Тридесет секунди по-късно Хилъри и Елинор останаха сами край масата. Елинор набра 911 — номерът на полицията — и започна да говори с назидателния тон, който използваше, когато искаше бързи резултати от хората, работещи за нея.

„Тя сякаш смята ченгетата за свои собствени служители“ — помисли си Хилъри, докато събираше папките си.

— Вече тръгват — обяви Елинор и остави слушалката.

— Много е забавно, нали? — измърмори Хилъри. — Кесълтънови и Лайтфутови — хукнали да спасяват Филаделфия Фокс…

— Може би просто е справедливо, Хилъри. Напоследък тя наистина направи всичко възможно за спасяването на „Кесълтън и Лайтфут“.

— Зависи от гледната точка.

— Къде ще отидеш сега? Какво смяташ да правиш?

— Има ли значение?

— Да, има. Ти си една от нас, Хилъри.

— Не. Вече не. И не мисля, че някога съм била. Не и в истинския смисъл. Не и както Фила ще бъде.

Хилъри излезе и много тихо затвори вратата след себе си.

Фила би могла да заплаче и знаеше, че ако не беше прекалено изплашена и заета да разсъждава, вероятно би направила точно това. Сполдинг, който все още я държеше прикована към туловището си, започна да я влачи към спалнята. Тя се опита да събере мислите си. Веднъж вече бе манипулирала този човек. Знаеше как да дърпа конците му. Трябваше да го направо отново.

— По-добре ме остави и бягай, докато можеш. Властите сигурно те търсят.

— Докато се сетят къде може да съм отишъл, вече ще съм се изпарил оттук.

— Как ме откри?

— Накарах Рут да проследи следите ти. Тя отишла и наела някого си да те намери и да я държи в течение къде си през цялото време.

Фила затвори очи в безмълвно страдание. Никога не бе била в безопасност — нито дори и в Порт Клакстън. Някой я бе следил. Тази мисъл беше почти толкова ужасяваща, колкото и ситуацията, в която се намираше сега.

— Какво ще правиш, Елия? — попита тя, като се насили да запази гласа си спокоен.

— Първо трябва да те накажа за това, че разруши всичко. Ще се постарая да те заболи. Ще те изнасиля, както правехме със затворничките, когато работех като наемник. И щом започнеш да крещиш и да молиш за милост, ще те убия.

— Ти си глупак. Какво ще правиш после? Къде ще избягаш? Ще трябва да се криеш до края на живота си, защото тогава всички със сигурност ще знаят, че си убиец. Мъжът, с когото живея, ще те намери и на края на света. Той е силен човек, Сполдинг. Много по-силен, отколкото си ти.

— Ти си само негова курва, а не жена. Защо ще му пука за теб, когато умреш? Аз ще съм в безопасност.

— Нищо няма да те спаси от Ник Лайтфут. Ще се озърташ на всички страни до края на живота си.

— Затваряй си устата, кучко! Мога и сам да се грижа за себе си.

— Нямаш никакъв шанс, Сполдинг. Искам да знаеш какво рискуваш, ако ме убиеш. Веднъж вече те тикнах в затвора, забрави ли? И пак там ще се върнеш заради мен.

— Казах, затваряй си устата, кучко! Не знаеш какво говориш!

Сполдинг я довлече в спалнята, пусна я, отдръпна се крачка назад и така жестоко я удари с опакото на ръката си, че Фила се строполи на леглото.

Тя усети соления вкус на кръвта, рукнала от сцепената й устна. Когато отвори очи, видя, че Сполдинг пълзи към нея. Всяка негова черта беше изкривена от маниакална похотливост. Веднъж вече бе виждала подобно изражение върху мъжко лице — през онзи следобед, когато бе нападната в сиропиталището. Но този път Криси я нямаше, за да я спаси. Ужаси се, когато Елия Сполдинг започва да разкопчава мръсните си панталони.

— Не!

Спомни си и още нещо. Спомни си лампата, която бе използвала Криси.

Без да се поколебае, Фила се извъртя, докопа нощната лампа и я хвърли към Сполдинг.

Когато стъклото на абажура се разби в главата му, той се дръпна инстинктивно назад и вдигна ръката, с която държеше пистолета си, за да прикрие лицето си от летящите парчета на пръсналата се електрическа крушка.

— Кучка!

Фила се претърколи до края на леглото и рязко издърпа чекмеджето на нощното шкафче. Пръстите й се обвиха около дръжката на револвера.

„Просто се прицелваш и дърпаш спусъка“ — отекна в съзнанието й.

Тя измъкна оръжието от чекмеджето, насочи го към Сполдинг и стреля.

Гърмът на револвера я оглуши. Сполдинг изкрещя, олюля се към стената и се строполи тежко на пода. От рамото му бликна кръв и изцапа ризата и панталоните му. Ръката му трепна, но нищо друго по него не се помръдна.

Когато след секунди Ник, следван от няколко други познати фигури, нахлу в спалнята, ушите на Фила все още звънтяха.

— Майка му стара! — възкликна Тек Шърман.

Сполдинг изстена глухо.

— Жив е — отбеляза Рийд. — Тя сигурно продължава да избързва с изстрела.

— Ще поработя по въпроса — каза Ник, като привлече треперещата Фила в обятията си и здраво я притисна към себе си.

Доста по-късно Фила седна с чаша бренди в ръка и рече, потрепервайки:

— Радвам се, че той не умря. Заслужаваше си го заради това, което стори на онези дечица, но се радвам също, че няма да ми се наложи да живея с мисълта, че съм убила някого.

Беше изтощена от разпитите на полицаите. Бе открила, че последствията от един изстрел, дори и при самоотбрана, са много големи.

Но Кесълтънови и Лайтфутови бяха вездесъщи — правеха й чай, отбиваха колкото можеха безкрайните полицейски въпроси, разправяха се с техниците от лабораторията, водеха медицинските лица вътре и вън от сградата. Докато траеха дългите процедури, всички те я обгръщаха с внимание и грижи, а Ник буквално се бе залепил за нея.

— Дявол да го вземе, можеше да е далеч по-просто, ако му беше подпечатала билета за онзи свят — изсумтя Рийд. — Напоследък в тази страна издават такива трогателно либерални закони, че копелето вероятно ще има възможност да те съди от затвора, когато се възстанови.

— Ще се справим с всеки съдебен процес, в който ни въвлече Сполдинг — вметна Ник, наливайки още една доза бренди в чашата на Фила. — В края на краищата, ние можем да наемем по-добри адвокати, отколкото той някога би бил в състояние да си позволи. Знаеш как става — печели този, който има по-скъпо платени адвокати.

— Много успокояващо — усмихна се бледо Фила, загледана в хората, които изпълваха дневната.

Всички бяха тук, с изключение на Хилъри. Дори Елинор си бе хванала такси, след като се бе обадила в полицията.

Тек Шърман се усмихна доволно.

— Попадението е малко встрани, защото си избързала, но при дадените обстоятелства си се справила дяволски добре. Мръсникът ще оживее, но сто процента е сигурно, че си уцелила мишената си.

— Как се чувстваш? — попита я Виктория. — Още ли ти тупка сърцето?

— Мисля, че благодарение на всички вас започвам да се връщам към нормалното си състояние. Честно, не знам какво щях да правя, ако не бяхте тук. Когато полицията дойде, едва ли можех да мисля трезво.

— Детективът ми каза под секрет, че целият случай изглеждал ясен. За тези, които не знаят — Сполдинг е избягал затворник — поясни Рийд. — Затънал е до гуша. Това, че го е простреляла, си е чиста самоотбрана.

— И като стана дума — тихо рече Фила, — дължа ви голяма благодарност, джентълмени. Нямаше да знам как да се защитя сама, ако не ме бяхте изтормозили да се науча да стрелям с този ужасен револвер.

— Винаги е хубаво да бъдеш оценен — измърмори Ник. — Изпий си брендито, Фила. Ще ти помогне да заспиш.

— Съмнявам се. Май изобщо няма да мигна тази нощ.

— Ще видиш — обеща й той.

Но противно на предсказанието му, в един часа след полунощ Фила все още лежеше напълно будна. Съзнанието й беше изпълнено с най-различни емоции. Душевното й състояние беше нестабилно — мяташе се между пикове и сривове. За момент я завладяваше чувството на еуфорично облекчение и веднага след това едва не избухваше в сълзи.

— Успокой се, миличка. Всичко ще е наред. След като поспиш малко, ще бъдеш по-добре. Това са просто нерви — рече й нежно Ник, привлече я в прегръдките си и леко започна да я люлее. — Ще се оправиш.

— Надявам се…

— Този път по-лошо ли беше от преди?

Фила го погледна косо.

— За какво говориш?

— За последния път, когато е трябвало сама да се справяш със Сполдинг.

— О!

Пръстите му бавно и ласкаво се заровиха в косите й.

— Кога ще започнеш да ми вярваш достатъчно, за да ми разкажеш за всичко, което е станало тогава, Фила?

— Разказах ти цялата история. Ти дори я провери за себе си. Видях копието от статията, с което си се снабдил, когато беше тук, в Сиатъл. Между другото, защо трябва да ти говоря за процеса? Разстроена съм от това, че стрелях в онзи човек…

— Може би, защото се опитваш да задържиш твърде много неща в себе си. Знаеш, че повече не трябва да го правиш. Сега не си сама. Имаш мен. Обичам те, Фила.

— И аз те обичам, Ник.

— Тогава ми кажи истината и освободи съзнанието си.

Тя замря в ръцете му.

— Не е честно да прехвърлям бремето си върху някой друг.

— Няма да е бреме за мен. За мен не е проблем да науча, че си лъжесвидетелствала, за да може такъв тип като Сполдинг да бъде пратен на топло. Не съм отчаян либерал, забрави ли? Аз съм Лайтфут.

Очите й се разшириха.

— Как разбра?

— Кое? Че освен това, което ми разказа за целия този инцидент със Сполдинг, има и още нещо ли?

Ник сви рамене.

— Просто интуиция. Свързано е с обвиненията към него за притежаване на наркотици, нали?

Фила кимна и сведе очи.

— Поставих хероина в джоба му, докато се борех с него на паркинга пред ресторанта. Аз предизвиках този арест, Ник. Аз нагласих всичко. Не можех да измисля нищо друго. Той вече бе убил едно дете. Толкова се страхувах, че може да убие и друго. Малтретираше ги всичките. Изнасилваше ги. Трябваше да го спра.

— Знам.

Думите й се отприщиха като буен поток.

— Известно ми бе, че ченгетата всяка сутрин спират за почивка пред този ресторант. В такъв малък град като Холоуей скоро научаваш как стоят нещата. Сутрин, в десет и петнадесет, на паркинга винаги имаше две патрулни коли. Хората се шегуваха, че ако решат да оберат банката, трябва да са сигурни, че часът е точно десет и петнадесет.

— Значи ти знаеше графика на ченгетата и съответно по него програмира всичко?

— Знаех кога те би трябвало да се появят, знаех и че мога да накарам Сполдинг да избухне. Беше много лесно да го подтикна да използва сила. Но не мислех, че едно просто обвинение за физическа саморазправа ще свърши работа. Трябваше ми углавно престъпление. Нещо, което да го тикне в затвора.

— Така че, той да няма право да ръководи сиропиталище?

— Да.

— А откъде взе хероина?

— Боже мой, Ник! И ти, и аз знаем, че днес е много лесно да си купиш наркотици. Като социален работник имах всякакви контакти и информация, включително за хората, които могат да ти доставят хероин. Когато приключеше инсценировката, всичко, което трябваше да направя, беше да оставя работата в ръцете на закона. Трябваше само да излъжа в съда, и то — да излъжа убедително. В моя полза беше и фактът, че Сполдинг е бил наемник и е работил в Югоизточна Азия и Южна Америка.

— А съдебните заседатели са били склонни да повярват, че той е започнал да взема наркотици по тези места и е продължил да го прави и тук, в Щатите — заключи Ник.

— Да.

Фила се смълча в очакване на реакцията му.

— Дявол да го вземе, Фила!

Тя се стегна.

— Съжалявам, Ник. Ужасно е, че извърших такова нещо, но не можах да се сетя за нищо друго. Трябваше да го спра. Трябваше да отведа децата далече от него.

— Съжаляваш? Не се извинявай, за Бога! Единственото нещо, за което може да се съжалява, е че нямаме по-безопасен начин да защитим децата от мръсници като Елия Сполдинг. Тогава ти никога нямаше да бъдеш принудена да се излагаш на такъв невероятен риск, за да спасиш онези хлапета.

Фила изпусна въздуха, който досега бе задържала в дробовете си.

— Не исках да казвам на никого. Мислех, че щом съм взела това решение и съм го осъществила, ще трябва някак да живея с отговорността за постъпката си. Не можех да моля никого да ми помогне да понеса бремето на истината…

— Но напусна работата си.

— Бях длъжна да напусна. Знаех, че не можех да продължа да работя като инспектор. Този път не бях нарушила просто някои правила. Бях минала всякакви граници. Вече нямах право да се наричам професионалистка.

— Не се чувстваш виновна, нали?

— Да. Не чувствам вина. Ако се наложи, пак бих го направила. Но беше трудно, Ник. Трудно ми беше да го извърша. Трудно ми беше да живея с последиците. Точно както с днешния ми изстрел.

— Не забравяй, че повече няма да живееш сама с това.

Ник я целуна с блеснал поглед.

— Обичам те.

— Какво те накара да мислиш, че има и още нещо, което не съм ти разказала?

— В цялата работа се набиваха в очи много удобни съвпадения. Съвпадения, които говореха или за голям късмет, или за много умен замисъл. Знаех колко силно си искала да закриеш сиропиталището на Сполдинг. А и те познавам достатъчно добре, за да се досетя, че би направила всичко възможно, ако си сигурна, че е правилно. После прибавих и случката с Рут Сполдинг, която твърдеше, че съпругът й е невинен и по двете обвинения. Тя беше толкова убедена, че ти си излъгала. Събрах тези неща и въпросителните станаха твърде много.

Фила беше поразена.

— Понякога ти си прекалено интелигентен, Ник. Прекалено умен и хитър. Това ме плаши.

— Но понякога съм просто един нормално глупав мъжага — ухили се той. — Както често си отбелязвала по най-различни поводи.

За пръв път от сутринта тя се отпусна.

— Вярно. Ще се опитам да се успокоя с тази мисъл… Мили Боже, почти забравих! Какво стана на годишното събрание? Кой е новият генерален изпълнителен директор на „Кесълтън и Лайтфут“?

— Познай.

— Те са гласували за теб?! Всички?

— Всички без Хилъри.

— О, Ник, това е чудесно! Знаех си, че няма как да не спечелиш!

Фила обви ръце около врата му.

— Просто си знаех.

Ник се претърколи по гръб и я погледна лукаво.

— Имам новина за теб, сладка моя. Спечелих, още преди да отида на срещата тази сутрин.

— Какво искаш да кажеш?

— Нали имам теб?

— Това ти е достатъчно? Дори и ако не беше си върнал „Кесълтън и Лайтфут“?

— Повече от достатъчно. Тя го целуна горещо.

— Поздравления, господин Главен изпълнителен директор!

— Казвай ми просто „шефе“.

— Никога!

— Тогава можеш да ме наричаш „съпруже“.

Фила потърси очите му.

— Все още ли искаш да се ожениш за мен?

— Фила, ние определено ще се оженим. Никога не е имало съмнения за това. Тази сутрин реших, че съм склонен да ти дам малко време да свикнеш с идеята, че ще се омъжваш в семействата.

— О, виж ти! Благодаря.

— Знаех, че не си сигурна какво чувстват те към теб — невъзмутимо продължи Ник. — Но след като всички се втурнаха, за да те спасят, и останаха тук да те защитават от ченгетата и репортерите, вече не можеш да се съмняваш, че те са на твоя страна. Трябва да го приемеш, скъпа. Без значение дали това ти харесва или не — сега ти си една от нас.

Двадесета глава

Фила седеше на един стар, разнебитен стол пред вилата „Олд Гилмартън“ с чаша шампанско в ръка. Беше отпуснала глезените си върху парапета на верандата и полите на пищната й сватбена рокля се стелеха по пода на безброй блестящи вълни. Лекият вечерен бриз си играеше с ефирния тюл на булото й.

Съпругът й седеше до нея. Беше по риза с разкопчана яка и разхлабена вратовръзка. В ръката си държеше чаша скоч.

Сватбата бе била в традиционния за Кесълтънови и Лайтфутови стил. Събитието се бе разиграло на тучната зелена морава пред вилата на Лайтфутови и на него беше присъствала по-голямата част от населението на Порт Клакстън.

Семействата изглежда обичаха да правят сватби.

„Добре че някой не започна да пуска и фойерверки — помисли си Фила. — Предостатъчно ми беше непрекъснатото ухажване на Капкейк и Фифи край шведската маса.“

Преди по-малко от половин час и последните гости си бяха тръгнали с явна неохота. Ник, без да губи време, бързо бе отвел Фила от Лайтфутовата вила в „Олд Гилмартън“. Там си бе налял уиски, а на нея — чаша шампанско. После двамата бяха седнали на верандата, за да погледат падащия здрач.

— Мислех си… — поде Фила, която се чувстваше толкова доволна и щастлива, както не бе била никога досега през живота си.

— Май ще се намразя за това, че ще те попитам, но за какво си мислеше? — прекъсна я Ник.

— За Хилъри.

— По дяволите, всички глупости, които се въртят из главата ти в момента! Фила, та днес е нашият сватбен ден! Последното нещо, за което трябва да си мислиш, е моята бивша жена!

Ник дълбоко въздъхна и добави:

— Или по-точно — бившата съпруга на баща ми.

— Разводът на Хилъри и Рийд все още не е приключил.

— Скоро и това ще стане. Точно сега ли намери да си мислиш за тези работи?

— Но на мен ми хрумна наистина страхотна идея, Ник!

— Ами? — погледа я подозрително той. — И каква е тя?

— Защо не й продадеш „Лайтфут — консултантски услуги“?

Ник свали краката си от парапета и те глухо тупнаха върху дъските на верандата.

— Да продам „Лайтфут — консултации“?! Да не си полудяла? И защо, по дяволите, да правя подобно нещо?!

— Стига, Ник. Бъди разумен. Ти самият каза онзи ден, че няма да имаш физическата възможност да ръководиш „Лайтфут — консултации“ и същевременно да управляваш „Кесълтън и Лайтфут“. Не можеш да се разкъсаш между двете фирми.

— Да, но дяволски съм сигурен, че никога не съм си и помислял да прехвърлям компанията на Хилъри. За нищо на света!

— Не съм казала да я прехвърлиш. Казах да й я продадеш в замяна на нейните акции в „Кесълтън и Лайтфут“.

— Семействата ще си върнат тези акции след развода. Споменато е в брачния договор, който Хилъри е подписала.

Фила остана като гръмната.

— Имало е договор?!

— Разбира се. Още преди години е било решено, че всеки, който сключва брак с член на семействата, получава пакет акции, с които да гласува, но в случай на развод се задължава да ги върне. Всички снахи на Кесълтънови и Лайтфутови подписват брачни договори. Ако някога имаме и зетьове, те също ще подпишат. Това е традиция.

— Аз нищо не съм подписвала!

Ник се ухили и отпи от уискито си.

— Знам.

— Е? Защо не бях помолена да подпиша такъв договор? — настоя Фила.

— В твоя случай реших да наруша традицията. Между другото, много добре знам, че ти никога няма да си заминеш. С теб сме свързани за цял живот.

Ник отново вдигна краката си на парапета и килна стола си на задните му крака.

— Така ли? — изгледа го Фила.

— Дявол да го вземе, да. Къде другаде ще намериш мъж, който да ти позволява всяка вечер да го атакуваш със специалните си патентовани креватни хватки?

— О, Ник!…

Тя не знаеше какво да каже още и само се усмихна.

— Знаеш ли, прав си. Имах страшен късмет, че те срещнах. Сигурно на земята няма друг мъж като теб.

— А, ако случайно се намери такъв и той се окаже прекалено близо до теб, аз лично ще го изтрия от лицето на земята.

Фила усети хладнокръвната увереност, която прозираше под закачливия му тон. Неумолимото изражение на лицето му я потвърждаваше.

Реши, че е най-добре да се върнат към предишната си тема.

— Ами Хилъри?

— Трябва ли точно сега да говорим за това?

— Стига си хленчил, Ник. Сериозно ти говоря. Продай й „Лайтфут — консултации“. Тя ще се нахвърли върху предизвикателството да развие тази компания, която ще си бъде само нейна.

— Това е най-смахнатата идея, която ти е хрумвала досега. Дай ми поне една разумна причина, поради която трябва да продам „Лайтфут — консултации“ на Хилъри.

Фила се усмихна.

— Мога да те засипя със стотици логични, практични и интелигентни причини, но всъщност има само една, която е напълно достатъчна.

— Която е?

— Тя е една от нас.

Ник изстена и отпи голяма глътка скоч.

— Знаех си, че ще се окажеш голяма беля, още в деня, в който те срещнах.

— Чувствата ни бяха взаимни — весело отвърна Фила.

Хладен, пастелен полумрак вече бе обгърнал верандата.

— Ще си помисля за това — измърмори Ник. — Но не и тази вечер.

— Добре — съгласи се тя. — Не тази вечер.

Ник погледна часовника си.

— Вече е време.

— За какво?

— Време е — делово поясни той, — да ме завлечеш в леглото.

Фила усети как се изпълва с горещи тръпки, които разтрепериха всичките й нервни окончания така, както летният бриз разтреперва листата на дърветата.

Тя въздъхна щастливо.

— Да, предполагам, че вече е време.

Остави чашата си с шампанско на парапета и се наклони към него, за да го целуне.

Плетеният стол заплашително се изкриви на една страна и започна да пада. Фила се опита да се задържи, като се вкопчи в облегалката на Ник, но понеже пък неговият стол се крепеше само на два крака, тежестта й наруши крехкия баланс и това беше достатъчно да го прекатури назад.

Ник я обхвана и с ръка се опита да омекоти падането им. Двамата се претърколиха на верандата и се оказаха омотани в сватбената рокля на Фила.

Ник отметна ефирната материя настрани и се ухили.

— Нова техника, а?

— Не съм свикнала да нося дълги рокли… — отвърна поруменяла Фила.

— Може би ще е по-разумно, ако този път аз те отнеса до леглото. В края на краищата, това е първата ни брачна нощ. Ще имаш ли нещо против, ако сега го направим по традиционния начин?

Тя се усмихна. В очите й грееше безгранична любов.

— Никак даже — отвърна благосклонно. — Знам ви колко държите на традицията, Лайтфутови.

— Да. Такава е традицията.

Ник стана, помогна й да се изправи, вдигна я и дългите й поли увиснаха на ръцете му като сребрист водопад. После бавно я внесе в старата вила.

— Мисля си — измърка късно през нощта Фила, докато лежеше гола и нежно притисната от внушителното тяло на съпруга си, — че този начин би могъл и да ми хареса…

Няколко месеца по-късно Ник и Рийд се възползваха от свежото и слънчево зимно утро, за да отидат да изиграят партия голф на едно частно игрище близо до Лейк Вашингтон.

— Как стана така, че Фила е толкова дръпната тази сутрин? — попита Рийд, засенчвайки с ръка очите си, се бе загледал в удара на Ник.

— Знаеш я Фила. Сутрин винаги е дръпната.

— Но не и както беше тази сутрин. Да не сте се карали?

Ник изсумтя.

— Малко разминаване на мненията, това е всичко…

— Дявол да го вземе, Ник, за какво ти е притрябвало да се караш с бременна жена?

— Не ми е приятно да те разочаровам, татко, но твоята безценна Фила не се свени да използва деликатното си положение, за да получи това, което иска.

— Ами дай й го тогава.

Ник се подсмихна.

— Ти чуваш ли се какво говориш?

— Е? — попита Рийд, качвайки се в електромобила. — И какво толкова иска?

— Повече пари от „Кесълтън и Лайтфут“ за подпомагане на центровете за дневни занимания на Барбара Епълтън. За последните шест месеца това е третият път, когато иска да изкрънка пари за този проект!

— Голяма работа! Фила и Барбара здравата работят, за да могат да съществуват тези центрове. Предишните два пъти ти кихна мангизите, без да го правиш на въпрос. Сега защо се опъваш?

— Защото Фила с нищо не показва, че е доволна — мрачно каза Ник. — Ако я оставя да прави каквото си ще, тя ще се скъса да раздава парите на „Кесълтън и Лайтфут“.

Рийд се ухили.

— Ник, ще бъда откровен с теб. Признавам, че вършиш адски много работа за компанията, макар че не съм съгласен с нито една твоя стъпка, откакто си на този пост. Обаче имаш още много да се учиш как да се справяш с жените.

— Така ли? Да не си специалист по тази част?

— Нека просто да кажем, че аз имам малко повече опит в отношенията си с такива като Фила. Като гледам как стоят нещата, май нямаш друг избор, освен да постъпиш така, както най-накрая постъпих аз с Нора.

Ник погледна замислено към баща си.

— Ти убеди всички да оставят мама да се занимава с по-голямата част от даренията, които правеше „Кесълтън и Лайтфут“.

— Номерът свърши чудесна работа.

— Свърши друг път. Ти постоянно се караше с нея за това къде отиват парите.

— Ами тогава направи го още по-официално. Създай фондация. Дай на Фила да я управлява. Определи й бюджет. Накарай я здраво да се захване с това.

Електромобилът спря в средата на полянката и двамата слязоха пред следващата дупка.

— Да не си се побъркал?! — изръмжа Ник. — Да сложа Фила начело на фондация, която има за цел да раздава парите на „Кесълтън и Лайтфут“?

— Помисли за данъчните облекчения.

Ник първо се усмихна, а после избухна в гръмогласен смях.

— Какво толкова смешно казах? — попита Рийд.

— Е, добре, ще го направя. Ще създам фондация за Фила и ще й я дам да я ръководи. Но да не си посмял да ми мърмориш, когато тя представи списъка си с благотворителни мероприятия и институции, които трябва да финансираме.

Рийд се замисли.

— Допускаш ли, че някои от старите ни протежета ще отпаднат?

— Не само че ще отпаднат някои от твоите любимци, но ти гарантирам, че първото нещо, което тя ще направи, е да изиска увеличаване бюджета на нейната фондация. Не ме гледай така, татко. „Кесълтън и Лайтфут“ се сдоби със съвест и името й е Филаделфия Фокс-Лайтфут.

— Смятам, че ще мога да се примиря и с това, стига да получа внучето си.

— Не се притеснявай. Ще си получиш внучето. Дявол да го вземе, ще си имаш цяла тайфа внучета.

— Вярваш, че би могъл да убедиш Фила да имате повече деца? — зарадва се от перспективата Рийд.

Ник вече предвкусваше как тя ще му се отдаде довечера в леглото, въпреки че тази сутрин се бяха скарали.

Щеше да е върху него — гореща, агресивна и изпълнена с безгранична любов.

— Да — кимна той. — Работя по въпроса.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.